____________________________________________________________
Systém ASPI - stav k 21.8.2019 do částky 86/2019 Sb. a 25/2019 Sb.m.s. - RA1433
Zákon o sociálně-právní ochraně dětí: Komentář - KO359_1999CZ - poslední stav textu 

 359/1999 Sb. 

ZÁKON

o sociálně-právní ochraně dětí 

Mgr. Daniel Hovorka 
Mgr. Adam Křístek 
PhDr. Miloslav Macela 
Mgr. Klára Trubačová 
JUDr. Zuzana Zárasová 
Změna: 205/2015 Sb., 314/2015 Sb. 
Změna: 298/2016 Sb., 183/2017 Sb., 200/2017 Sb., 222/2017 Sb., 202/2017 Sb. 
 
SEZNAM LITERATURY 
 
Monografie, učebnice, sborníky 

Barvíková, J., Paloncyová, J., Machová, J. Zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc - umísťování dětí, podmínky péče o děti, financování provozu. Praha: Výzkumný ústav práce a sociálních věcí, 2012. 
Bezouška, P. In: Eliáš, K. a kol. Občanské právo pro každého: Pohledem (nejen) tvůrců nového občanského zákoníku. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2013, s. 59. 
Brabenec, F. Historický vývoj sociálně-právní ochrany dětí - Ohlédnutí do minulosti. In: Novotná, V., Burdová, E. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí. Komentář. 3. aktualizované a doplněné vydání. Praha: Linde, 2007, s. 9-15. 
Bureš, J., Drápal, L., Krčmář, Z. Občanský soudní řád. Komentář. I. díl (§ 1 až 200za). 7. vyd. Praha: C. H. Beck, 2006. 
Dvořák, J., Švestka, J., Zuklínová, M. Občanské právo hmotné. Svazek 1. Díl první: Obecná část. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2013. 
Hrušáková, M. a kol. Zákon o rodině. Zákon o registrovaném partnerství. Komentář. 4. vyd. Praha: C. H. Beck, 2009. 
Hrušáková, M., Králíčková, Z., Westphalová, L. a kol. Občanský zákoník II. Rodinné právo (§ 655-975). Komentář. 1. vydání. Praha: C. H. Beck, 2014. 
Kornel, M. Nejlepší zájem dítěte - disertační práce. Brno: Právnická fakulta Masarykovy univerzity, 2012. [Dostupné z: http://is.muni.cz/th/107739/pravf_d/; navštíveno 16. června 2013.] 
Kornel, M. Princip nejlepších zájmů dítěte. In: Dny práva 2011. Brno: Právnická fakulta Masarykovy univerzity, 2011. 
Křístek, A. Osvojení dětí. Úplná adopce v českém právu. Praha: Wolters Kluwer ČR, a. s., 2016. 
Křístek A. Zákon o výkonu ústavní výchovy nebo ochranné výchovy ve školských zařízeních a o preventivně výchovné péči ve školských zařízeních. Komentář. Praha: Wolters Kluwer, 2017. 
Novotná, V., Burdová, E. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí. Komentář. 3. aktualizované a doplněné vydání. Praha: Linde, 2007. 
Rada Evropy a International Juvenile Justice Observatory k soudnictví nad mládeží. Praha: Institut pro kriminologii a sociální prevenci, 2012, s. 22. 
Rouček F., Sedláček J. Komentář k československému zákoníku občanskému a občanské právo platné na Slovensku a v Podkarpatské Rusi. Díl prvý. V. Linhart: Praha 1935 
Rozehnalová, N., Týč, V., Záleský, R. Vybrané problémy mezinárodního práva soukromého v justiční praxi. Brno: Masarykova univerzita, 1997. 
Svoboda, E. Rodinné právo československé. 2. vydání. Praha: Čsl. kompas, 1946. 
Švestka, J., Spáčil, J., Škárková, M., Hulmák, M. a kol. Občanský zákoník I. § 1 - 459. Komentář. Praha: C. H. Beck, 2008. 
Tilsch, E. Občanské právo. Část všeobecná. Praha: Všehrd, 1925. 
Tröster, P. a kol. Právo sociálního zabezpečení. 2. vyd. Praha: C. H. Beck, 2002. 
 
Články v časopisech 

Černá, I. Práva a povinnosti dětí umístěných v ústavní péči. Právo a rodina, 2008, č. 8, s. 19-22. 
Hovorka, D. Nález Ústavního soudu k podmínkám odebrání dítěte z péče rodičů. Právo a rodina, 2010, č. 12, s. 1-6. 
Jenšovský, V. O obdivném díle v prospěch české mládeže v době nacistické okupace: Jakub Honner a jeho odvážní spolupracovníci. In: Od Ještěda k Troskám. Vlastivědný sborník Českého ráje a Podještědí, 2008, č. 1, s. 7-20. 
Klaushofer, R., Palmstorfer, R. Rakouský ústavní soud používá Listinu základních práv Evropské unie jako kritérium přezkumu: účinky na unijní právo. In: Správní právo, 2013, č. 6, Legislativní příloha II-III/2013, s. LXXIII. 
Křístek, A. Zamyšlení nad novou úpravou zákonného zastoupení chovance školského ústavního zařízení. Právo a rodina. 2013, č. 5, s. 1-5. 
Křístek, A. Rozdílný charakter ústavní a ochranné výchovy. Aneb je obecně vhodný a právně nadále možný výkon ústavní výchovy ve výchovném ústavu? Právo a rodina, 2014, č. 4, s. 12-19. 
Křístek, A. Takzvané svěřenectví versus pěstounská péče v novém soukromém právu. Právo a rodina. 2014, č. 11, s. 1-7. 
Křístek, A. Několik poznámek k ústavní výchově v novém kabátě. Právo a rodina. 2014, č. 2, s. 7-15. 
Křístek, A. Rozdílný charakter ústavní a ochranné výchovy. Aneb je obecně vhodný a právně nadále možný výkon ústavní výchovy ve výchovném ústavu? Právo a rodina. 2014, č. 4, s. 12-19. 
Křístek, A. K soukromoprávní odpovědnosti poskytovatele služeb ústavní péče za újmu způsobenou neoprávněným zásahem do práva na ochranu osobnosti nezletilého chovance. Právo a rodina. 2014, č. 7, s. 13-17. 
Křístek, A. Prodloužení ústavní výchovy. Příčiny a důsledky ústavně nekonformního zvykového výkladu právního pravidla možnosti prodloužení ústavní výchovy „nezletilých“ do 19 let věku člověka podle § 974 občanského zákoníku [online]. Epravo.cz. 13. 1. 2015. Dostupné z: https://www.epravo.cz/top/clanky/prodlouzeni-ustavni-vychovy-96533.html 
Křístek, A. Prodloužení ústavní výchovy. Příčiny a důsledky ústavně nekonformního zvykového výkladu právního pravidla možnosti prodloužení ústavní výchovy „nezletilých“ do 19 let věku člověka podle § 974 občanského zákoníku [online]. Epravo.cz. 13. 1. 2015. Dostupné z: https://www.epravo.cz/top/clanky/prodlouzeni-ustavni-vychovy-96533.html 
Křístek, A. Pravidla pro rozhodování soudu o svěření dítěte do péče jmenovitě určeného ústavního zařízení. Právo a rodina. 2015, č. 4, s. 1-6. 
Křístek, A. Odpovědnost státu za umístění dítěte v ústavní péči na základě nezákonného nařízení ústavní nebo trvání ústavní výchovy 1., 2. Právo a rodina. 2015, č. 8, s. 4-7; Právo a rodina. 2015, č. 9, s. 5-10. 
Křístek, A. Do kterého okamžiku musí být rozhodnuto o prodloužení ústavní výchovy do 19 let věku? Právo a rodina. 2015, č. 12, s. 4-6. 
Křístek, A. Několik poznámek k (ne)možnosti omezení svéprávnosti nezletilého. Právo a rodina. 2015, č. 3, s. 5-8. 
Křístek, A. Měla by být zrušena možnost zákonného zástupce rozvázat smlouvu o výkonu závislé práce uzavřenou dítětem mladším 16 let? [online]. Epravo.cz. 15. 4. 2015. Dostupné z: https://www.epravo.cz/top/clanky/mela-by-byt-zrusena-moznost-zakonneho-zastupce-rozvazat-smlouvu-o-vykonu-zavisle-prace-uzavrenou-ditetem-mladsim-16-let-97406.html 
Křístek, A. Mezery v zákonech z hlediska ochranné funkce zákonného zastoupení dětí. Právo a rodina. 2015, č. 11, s. 1-5. 
Křístek, A. Do kterého okamžiku musí být rozhodnuto o prodloužení ústavní výchovy do 19 let věku? Právo a rodina. 2015 č. 12, s. 4-6. 
Křístek, A. Půlkulaté jubileum. K patnácti letům zákona o sociálně-právní ochraně dětí. Sociální práce. 2015, č. 4, s. 23-31. 
Křístek, A. Předpoklady, účel a limity sociální práce s cílovou skupinou rodičů užívajících návykové látky (1, 2). Právo a rodina. 2015, č. 5, s. 6-10; Právní rozhledy. 2015, č. 6, s. 6-10. 
Křístek, A. Pojem „sociálně-právní ochrany dětí“ a problematika úhrady za „služby pro rodinu“. Právo a rodina. 2016, č. 8, s. 6-11. 
Křístek, A. O relativní nezávaznosti rozhodnutí civilního soudu o ústavní výchově nezletilých. Právní rozhledy. 2016, č. 19, s. 671-678. 
Křístek, A. Výživné pro děti: problematika určování jeho výše, jeho vymáhání a pomoc veřejné správy s uplatňováním práva na výživné v minulosti a dnes. Právní rozhledy. 2015, č. 13-14, s. 492-497. 
Křístek, A. Petit a výrok soudního rozhodnutí ve věcech cizí péče ústavní I., II. Právo a rodina. 2016, č. 1, s. 7-12; Právo a rodina. 2016, č. 2, s. 14-16. 
Křístek, A. Nárok na dávky pěstounské péče při svěření dítěte do péče jiného člověka s odkazem pouze na § 953 OZ (1, 2). Právo a rodina. 2016, č. 3, s. 11-15; Právo a rodina. 2016, č. 4, s. 7-11. 
Křístek, A. Je rozsudek o svěření dítěte do pěstounské péče konstitutivní, nebo deklaratorní? Právo a rodina. 2016, č. 5, s. 1-6. 
Křístek, A. Projednání činu pachatele mladšího patnácti let a možnost rodičů se bránit. Právo a rodina. 2016, č. 4, s. 23 a 24. 
Křístek, A. Změny v rodinně právní úpravě ústavní výchovy na Slovensku. Právo a rodina. 2016, č. 12, s. 10-15. 
Křístek, A. Rodičovská odpovědnost pod dohledem [online]. Epravo.cz. 2. 6. 2016. Dostupné z: https://www.epravo.cz/top/clanky/rodicovska-odpovednost-pod-drobnohledem-101467.html 
Křístek, A. Správa jmění dítěte svěřeného do ústavní péče, pozůstalostní důchod a úhrada péče. Právní rozhledy. 2016, č. 2, s. 56-62. 
Křístek, A. Věnná povaha částky výživného, přesahující odůvodněné potřeby dítěte. Právní rozhledy. 2016, č. 15-16, s. 548-552. 
Křístek, A. O relativní nezávaznosti rozhodnutí civilního soudu o ústavní výchově nezletilých. Právní rozhledy 2016, č. 19, s. 671-678. 
Křístek, A. Sociálně ohrožené dítě. Osobní působnost zákona o sociálně-právní ochraně dětí (1, 2, 3). Rodinné listy. 2017, č. 1, s. 5-15; Rodinné listy. 2017, č. 2, s. 13-24; Rodinné listy. 2014, č. 4-5, s. 15-23. 
Křístek, A. Tzv. civilní výchovná opatření podle § 925 občanského zákoníku. Právní rozhledy. 2017, č. 6, s. 211-218. 
Křístek, A. Stručně o soudních předběžných opatřeních v oblasti péče soudu o nezletilé. Právo a rodina. 2017, č. 1, s. 9-15. 
Macela, M. Sociálně-právní ochrana dětí a standardizace výkonu přenesené působnosti. Obec a finance. 2013, č. 18(1), s. 46-47. 
Macela, M. Standardy kvality jako základ spravedlivého financování sociálně-právní ochrany dětí. Obec a finance. 2013, č. 18(5), 36-37. 
Macela, M. Státní příspěvek na výkon pěstounské péče. Právo a rodina. 2013, č. 15(6), 1-4. 
Macela, M. Státní příspěvek na výkon pěstounské péče: nový způsob financování služeb v sociální oblasti. Obec a finance. 2013, 18(2), s. 32-33. 
Macela, M., Státní příspěvek na pěstounskou péči v praxi. Obec a finance. 2013, 18(3), 62-63. 
Madej, M. Přípustnost omezení svéprávnosti nezletilého člověka. [online]. Epravo.cz. 9. 1. 2015. Dostupné z: https://www.epravo.cz/top/clanky/pripustnost-omezeni-svepravnosti-nezletileho-cloveka-96436.html 
 
Stanoviska a metodická doporučení 

Metodický pokyn MŠMT ze dne 11. března 2002, č. j. 10 194/2002-14 k jednotnému postupu při uvolňování a omlouvání žáků z vyučování, prevenci a postihu záškoláctví 
Metodické doporučení k primární prevenci rizikového chování u dětí a mládeže MŠMT č. j. 21291/2010-28-Příloha 11 - Záškoláctví. 
Metodické doporučení MPSV č. 1/2011 k některým otázkám spojeným s provozem a financováním zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc ze dne 11. února 2011. 
Metodická příručka MPSV pro kurátory pro děti a mládež, MPSV, 2016. 
Stanovisko MPSV k posuzování důvodnosti umístění dítěte v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc podle § 42g odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí ze dne 17. 10. 2007 č. j. 2007/68229-24. 
Stanovisko MPSV k možnosti návštěv dětí v domácnosti zaměstnankyň a zaměstnanců zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc ze dne 29. června 2011 č. j. 2011/51046-21. 
Stanovisko MPSV k možnosti zákazu a omezení návštěv rodičů u dětí umístěných v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc ze dne 8. února 2012 č. j. 2012/12356-214. 
Stanovisko MPSV k posuzování důvodnosti umístění dítěte v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc podle § 42g odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí ze dne 17. 10. 2007 č. j. 2007/68229-24. 
Stanovisko MPSV k povolování návštěv dětí umístěných v ústavním zařízení a v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc soudním rozhodnutím ze dne 21. října 2011 č. j. 2011/79019-214. 
Stanovisko MPSV k umisťování dětí do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc ze dne 19. 9. 2006 č. j. 2006/56857-24.Stanovisko MPSV k možnosti zákazu a omezení návštěv rodičů u dětí umístěných v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc ze dne 8. února 2012 č. j. 2012/12356-214. 
 
ČÁST PRVNÍ 

ÚVODNÍ USTANOVENÍ 

	První část zákona, nazvaná Úvodní ustanovení, na prvním místě vymezuje věcnou působnost předpisu, a to definováním pojmu sociálně-právní ochrany (§ 1). Dále se tu obecně zakotvuje osobní působnost zákona - ochrana se poskytuje dětem (proto je v § 2 odst. 1 definován pojem dítěte), a to zásadně dětem s obvyklým bydlištěm, resp. pobytem na území (§ 2 odst. 2, 3). Úvodní ustanovení vymezují též věcnou příslušnost orgánů veřejné správy a působnost dalších subjektů v oblasti sociálně-právní ochrany (§ 4), proto je také ustanovením této části zřízen speciální orgán veřejné správy - Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí (§ 3). Později bylo do této části vloženo i výkladové ustanovení, definující pro potřeby sociálně-právní ochrany některé pojmy související s náhradní rodinnou péčí (§ 4a). 

 § 1 

Sociálně-právní ochrana dětí 

Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Sociálně-právní ochrana dítěte představuje zajištění práva dítěte na život, jeho příznivý vývoj, na rodičovskou péči a život v rodině, na identitu dítěte, svobodu myšlení, svědomí a náboženství, na vzdělání, zaměstnání, zahrnuje také ochranu dítěte před jakýmkoliv tělesným či duševním násilím, zanedbáváním, zneužíváním nebo vykořisťováním. Ochrana dítěte tak zahrnuje ochranu rozsáhlého souboru práv a oprávněných zájmů dítěte, a je proto upravena v různých právních odvětvích a v právních předpisech různé právní síly. Tvoří tak předmět činnosti celé řady orgánů, právnických a fyzických osob, a to v závislosti na jejich působnosti. Ochrana dítěte a zajišťování jeho práv se promítá do právních předpisů v oblasti rodině-právní, sociální, školské, zdravotní, daňové, občanskoprávní, trestní apod., a z toho také vyplývá okruh subjektů, které ji realizují. Z této skutečnosti je zřejmé, že právní úpravu ochrany dítěte nelze zahrnout do jediného právního předpisu. Je však třeba, aby pro orgány, které vykonávají sociálně-právní ochranu, tj. [především obecní a krajské úřady], byl vytvořen právní předpoklad, který v souladu s Listinou základních práv a svobod a Úmluvou o právech dítěte umožní těmto orgánům účinně sociálně-právní ochranu realizovat. 

	Předložený návrh zákona proto obecně vymezuje pojem sociálně-právní ochrany, a pokud jde o další ochranu práv dítěte, konstatuje, že ostatní právní předpisy, které ji též upravují, nejsou touto úpravou dotčeny. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: Doplňuje se a upřesňuje zákonná definice rozsahu a zaměření sociálně-právní ochrany dětí. V souladu s článkem 20 Úmluvy o právech dítěte náleží mezi základní práva dítěte rovněž právo na zajištění náhradní péče v případě, že je dítě dočasně nebo trvale zbaveno svého rodinného prostředí nebo ve svém vlastním zájmu nemůže být v tomto prostředí ponecháno. Odpovědnost za zabezpečení odpovídající náhradní péče takovému dítěti nese stát. Na prvním místě se přitom preferuje svěření dítěte do některé z forem náhradní rodinné péče a teprve není-li možné náhradní rodinnou péči dítěti zajistit, lze v nutných případech umístit dítě do vhodného zařízení péče o děti. Působení orgánů sociálně-právní ochrany dětí při zajišťování náhradní rodinné péče, včetně zprostředkování náhradní rodinné péče, představuje jednu ze stěžejních činností těchto orgánů v oblasti sociálně-právní ochrany dětí, která je v zákoně č. 359/1999 Sb. upravena zejména v části třetí, hlavě III až V. Vzhledem k významu zabezpečení náhradní rodinné péče se tato činnost doplňuje do zákonné definice sociálně-právní ochrany dětí v § 1 odst. 1. 

	Dávky pěstounské péče jsou dle nové právní úpravy vyjmuty ze systému dávek státní sociální podpory a jsou nově upraveny v zákoně č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí. V tomto rozsahu je předmět úpravy navrhovaného zákona shodný s předmětem úpravy obsažené v přímo použitelném předpisu Evropské unie a úvodní ustanovení zákona je přizpůsobeno, tak aby vyhovovalo požadavkům legislativních pravidel vlády. Ustanovení potvrzuje přednost přímo použitelných nařízení Evropské unie před zákonem o sociálně-právní ochraně dětí. 

Přehled výkladu: 
 
I. Pojem „sociálně-právní ochrana dětí“ a vývoj právní úpravy 
 
II. Postavení sociálně-právní ochrany dětí v českém právním řádu 
 
III. Policejní, poradenská aj. role orgánu sociálně-právní ochrany 
 
IV. Současné pojetí sociálně-právní ochrany dětí, její postavení v systému veřejného práva; vztah ke správnímu řádu 
 
V. Důsledky zásady legality 
 
VI. Okruh činností v sociálně-právní ochraně dětí a jejich původ 
 
VII. Zákonná posloupnost soukromoprávních forem péče o dítě 
 
VIII. Prameny úpravy sociálně-právní ochrany dětí v obecných předpisech sociálního zabezpečení 
 
IX. Zásada rovného zacházení a zákazu diskriminace 
 
X. Krátký pohled na Slovensko a do Polska 
 
XI. Ochrana dítěte v jiných právních předpisech 
 
XII. Uplatnění zásady subsidiarity 
 
XIII. Pouze relativní samostatnost ochrany dítěte podle jiných právních předpisů 
 
XIV. Sociálně-právní ochrana dětí ve světle práva Evropské unie 
K § 1 
 
I. Pojem „sociálně-právní ochrana dětí“ a vývoj právní úpravy 
 
	Pojem „sociálně právní ochrana mládeže“ se v československém právním řádu poprvé objevil v úřední vyhlášce ministra pracovních sil č. 316/1951 Ú. l. I., kterou se převáděly kompetence zrušeného Ministerstva sociální péče na jiné rezorty. Nový pojem, inspirovaný zřejmě sociálně-právními poradnami působícími v Sovětském svazu, měl deklarovat odklon od původního „buržoazního“ pojetí „péče o mládež“. 

	Změny provedené v roce 1951 ovlivňují podobu systému péče o ohrožené děti dodnes, neboť jsou základem jeho oborové a kompetenční roztříštěnosti. Výše zmíněnou úřední vyhláškou byla působnost v oblasti ochrany dětí rozdělena mezi Ministerstvo zdravotnictví (zřizování ústavních zařízení pro děti do 3 let věku, tzv. kojeneckých ústavů), Ministerstvo spravedlnosti (zřizování tzv. výchoven dorostu, které dříve byly označovány jako „polepšovny“) a Ministerstvo školství, věd a umění, na které byly převedeny dětské domovy pro děti od 3 do 15 let, ústavy pro mládež „tělesně a smyslově vadnou“. Na rezort školství byly zároveň převedeny úkoly v oblasti hromadného poručenství, pěstounské péče a „ostatní sociálně-právní ochrany mládeže“. V roce 1952 byl přijat zákon č. 69/1952 Sb., o sociálně právní ochraně mládeže, který zrušil všechny předchozí předpisy o ochraně dětí. Sociálně právní ochrana mládeže, která byla přesunuta do gesce Ministerstva spravedlnosti, spočívala především ve výkonu hromadného poručenství, (veřejného) opatrovnictví, ochraně dětí, které nejsou v péči rodičů a v poskytování peněžitých příspěvků na úhradu potřeb dětí, zejména těch, které byly umístěny do „kolektivní péče“. V případě, že dítě nemohlo vyrůstat v péči vlastních rodičů, zákon jednoznačně preferoval kolektivní (tj. ústavní) výchovu. Byla rovněž zavedena možnost prodloužení ochranné výchovy vykonávané v ústavních zařízeních i po dosažení zletilosti (do 21 let věku). Při „lidových soudech“ byly zřízeny úřadovny mládeže, které v této podobě fungovaly pouze do konce roku 1956, kdy byly zrušeny a jejich úkoly převedeny na národní výbory. Sociálně-právní ochrana byla přesunuta zpět do gesce Ministerstva školství. Tento stav trval až do obnovení Ministerstva práce a sociálních věcí k 30. dubnu 1968. 

	V první polovině 60. let 20. století byl v rámci druhé („socialistické“) rekodifikace československého právního řádu vydán zákon č. 94/1963 Sb., o rodině, který mimo jiné zrušil zákon o sociálně-právní ochraně mládeže z roku 1952. Oblast ochrany dětí upravovala část druhá zákona o rodině nazvaná „Účast společnosti při výkonu práv a povinností rodičů“. Pojem „sociálně-právní ochrana mládeže“ byl opuštěn a nahrazen označením „péče o mládež“. Podrobnosti zmíněné „účasti společnosti“ na životě dětí a rodin řešilo vládní nařízení č. 59/1964 Sb., o úkolech národních výborů při péči o děti. Toto nařízení lze považovat za předchůdce současného zákona o sociálně-právní ochraně dětí. Vládní nařízení obsahovalo řadu institutů, které fungují v oblasti sociálně-právní ochrany dodnes (srov. například úkoly a oprávnění národních výborů, výchovná opatření, komise péče o mládež atd.). V roce 1975 byl text nařízení bez větších změn včleněn do republikových zákonů o sociálním zabezpečení (pro Českou republiku šlo zejména o část druhou zákona č. 130/1975 Sb., o provádění sociálního zabezpečení). Tyto zákony byly bez větších koncepčních změn rekodifikovány v roce 1988. Zákon č. 100/1988 Sb., o sociálním zabezpečení, a navazující prováděcí vyhlášky z roku 1988 (č. 152/1988 Sb.), resp. 1991 (č. 182/1991 Sb.) byly významnou inspirací při tvorbě dosud platného zákona o sociálně-právní ochraně dětí (tento zákon je nahrazoval). Zatímco zákon z roku 1975 se omezoval na obecné konstatování, že národní výbory vykonávají „sociálně-právní ochranu dětí“ bez bližší specifikace tohoto pojmu, prováděcí vyhláška z roku 1988 za „sociálně-právní ochranu“ považovala výkon veřejného opatrovnictví a podávání zpráv národních výborů soudům a dalším státním orgánům (§ 19 a § 20 vyhlášky). Další prováděcí předpis z roku 1991 již pojem „sociálně-právní ochrana dětí“ neobsahoval. Je určitým paradoxem, že při tvorbě zákona o sociálně-právní ochraně dětí v druhé polovině 90. let minulého století (práce na zákoně byly zahájeny na základě usnesení vlády o nové koncepci rodinně-právních vztahů ze 4. ledna 1995), byla ve snaze odlišit se od dosavadní „péče o mládež“ použita terminologie, jejíž kořeny lze nalézt v době nejhlubší totality. Z výše uvedeného je však zřejmé, že pojem „sociálně-právní ochrana dětí“ je pojmem umělým, který byl v minulosti naplňován různým obsahem. 

II. Postavení sociálně-právní ochrany dětí v českém právním řádu 
 
	Dítě přichází na svět do rodiny, ať se tato instituce v čase jakkoli proměňuje a má v tom kterém případě jakoukoli formu. Není rozhodné, zda jde o rodinu úplnou, zda rodiče dítěte žijí spolu či jsou dokonce manželi, byť takový stav soukromé právo staví jako obecné pravidlo nebo spíše ideál (srov. § 655 obč. zák.: "hlavním účelem manželství je založení rodiny, řádná výchova dětí a vzájemná podpora a pomoc"), nebo zda se jedná např. o domácnost, kde v postavení osob dítě vychovávajících vystupují osoby stejného pohlaví, např. registrovaní/é partneři/ky, nebo jde o samoživitele apod. To nepřísluší státu (obci) hodnotit, neboť "každý je povinen ctít svobodné rozhodnutí člověka žít podle svého", jak stanovuje občanský zákoník v úvodním ustanovení k ochraně osobnosti (§ 81 odst. 1). Právní řád chrání též přirozené právo člověka "brát se o vlastní štěstí a štěstí jeho rodiny nebo lidí jemu blízkých takovým způsobem, jenž nepůsobí bezdůvodně újmu druhým" (§ 3 odst. 1 obč. zák.), tedy také např. nezletilým dětem a dalším slabším členům domácnosti, obětem domácího násilí, osobám s omezenou svéprávností či jinak duševně či tělesně znevýhodněným. V takovém případě pak může vedle soukromoprávní ochrany těchto slabších osob nastoupit výjimečně i jejich ochrana veřejnoprávní. Ustanovení § 3 odst. 2 písm. b) obč. zák. stanovuje, že soukromé právo spočívá zejména na zásadě, že rodina, rodičovství a manželství požívají zvláštní zákonné ochrany. Část druhá zákoníku (Rodinné právo), hlava II (Příbuzenství a švagrovství) pak v díle 2 upravuje poměry mezi rodiči a dětmi. Podle § 884 obč. zák. mají rozhodující úlohu ve výchově dítěte rodiče. Zásahy veřejné moci do této výlučné sféry soukromého života musí být samozřejmě pokud možno minimální a výjimečné. Při úvaze, zdali je již na místě veřejnoprávní zásah, nebo ne, je třeba vždy vycházet z obecné zásady soukromého práva in dubio pro libertate (tzn. v pochybnostech ve prospěch svobody člověka), tzn. dát přednost nezasahování. Rodiče při realizaci této své „úlohy“ mají právo (§ 857 odst. 1 obč. zák.) usměrňovat své dítě výchovnými opatřeními, jak to odpovídá jeho rozvíjejícím se schopnostem, včetně omezení sledujících ochranu morálky, zdraví a práv dítěte, jakož i práv jiných osob a veřejného pořádku a dítě je povinno se těmto opatřením podřídit, ovšem samozřejmě jen tehdy, vyhovují-li tato opatření „rodičovské moci“ podmínkám § 884 odst. 2 obč. zák. zmíněným dále. Především však podle § 858 obč. zák. platí, že „rodičovská odpovědnost zahrnuje povinnosti a práva rodičů, která spočívají [především a také] v ochraně dítěte“. Rozsah této rodičovské odpovědnosti se se zvyšujícím věkem dítěte zmenšuje, a to jak ve smyslu korektivu prostřednictvím tzv. participačních práv (srov. zejm. § 867 odst. 2 obč. zák.) a korektivu proporcionality, neohrožování zdraví dítěte a jeho rozvoje, a zejména korektivu nedotknutelnosti lidské důstojnosti dítěte (vše § 884 odst. 2 obč. zák.), tak, a to zejména, v důsledku postupně nabývané svéprávnosti nezletilou osobou ve smyslu § 31 obč. zák. K tomu srov. výklad k § 2. 

	Rodinný život je intimní a výsostně soukromou záležitostí. Ve vztahu k dětem lze proto říci, že jsou to v první řadě rodiče, kdo mají právo a povinnost vykonávat "sociálně-právní ochranu" pro své dítě. 

	 Občanský zákoník v této souvislosti zakotvuje mimořádně důležité výkladové pravidlo v § 2 odst. 1, že každé ustanovení soukromého práva lze vykládat jenom ve shodě s Listinou základních práv a svobod (dále jen "Listina") a ústavním pořádkem vůbec. Tím v oblasti rodinného práva odkazuje především k čl. 32 Listiny a na skutečnost, že rodičovství a rodina jsou pod ochranou zákona, že péče o děti a jejich výchova je právem rodičů a děti mají právo na rodičovskou výchovu a péči. Odkazem na ústavní pořádek se do tohoto výkladového pravidla zahrnují také ratifikované mezinárodní smlouvy, které mají aplikační přednost před zákonem, neboť stanoví-li mezinárodní smlouva něco jiného než zákon, použije se mezinárodní smlouva (viz čl. 10 Ústavy). Rovněž nejdůležitější pramen mezinárodního práva v této oblasti, Úmluva o právech dítěte z 20. listopadu 1989, vyhlášená u nás pod č. 104/1991 Sb. (dále jen "Úmluva o právech dítěte"), jednoznačně vychází z pojetí rodiny jako základní jednotky společnosti a přirozeného prostředí pro růst a blaho všech svých členů, tedy i dětí (srov. její preambule). Jednoznačně deklaruje potřebu dítěte vyrůstat v prostředí rodinném v zájmu jeho plného a harmonického vývoje. 

	 Listina však v čl. 32 odst. 1 ve větě druhé také zdůrazňuje, že zvláštní ochrana dětí a mladistvých je zaručena, a současně, že jí zaručená práva rodičů mohou být omezena, a dokonce že nezletilé děti mohou být od nich odloučeny proti jejich vůli, avšak pouze rozhodnutím soudu a pouze na základě zákona. Rovněž tak Úmluva o právech dítěte zdůrazňuje nejen nárok rodiny na potřebnou ochranu a takovou pomoc, aby mohla plnit svou úlohu, ale předpokládá (byť s respektem k odpovědnosti a právům a povinnostem rodičů, příp. i členů širší rodiny) také vnější zásahy do intimní sféry života rodiny, tedy zásahy veřejné moci, za účelem zajištění zájmů dítěte, zejména ve formě určitého úředního nebo soudního dohledu a kontroly nad péčí o dítě a ve výjimečných a nutně velmi restriktivně pojímaných případech (zejména hrubého týrání dítěte) případně i ve formě úplného oddělení dítěte od jeho rodičů proti jejich vůli. Úmluva o právech dítěte, jakož i Listina tak nejen dovolují, ale předpokládají vedle výše zmíněné soukromoprávní též existenci veřejnoprávní ochrany dítěte jako jeho ochrany „zvláštní“, za jejíž provádění je ve smyslu Úmluvy o právech dítěte odpovědný v prvé řadě stát, popř. jiné veřejnoprávní subjekty (zpravidla veřejnoprávní korporace, např. územní samosprávné celky). Úroveň této ochrany je pak známkou vyspělosti státu. Tato zvláštní ochrana dětí a mladistvých se totiž nikdy nesmí vyznačovat libovůlí, nepřiměřeným rozsahem zásahů státu do rodinného soukromí, ale naopak se musí vyznačovat legalitou, legitimitou a proporcionalitou. Musí se tedy vždy až úzkostlivě opírat o zákonné zmocnění a nevybočovat z něj, musí být současně odůvodněna okolnostmi případu, tedy musí být jen zcela nezbytná a okolnostem každého jednotlivého případu přiměřená. V pochybnostech je samozřejmě třeba volit vždy zásah nižší než vyšší intenzity narušení soukromí rodiny (srov. výše: in dubio pro libertate). 

	Ustanovení § 1 odst. 1 věta druhá obč. zák. proklamuje zásadu právního dualismu, totiž že "uplatňování soukromého práva je nezávislé na uplatňování práva veřejného". K tomu důvodová zpráva k zákoníku mj. uvádí, že: "V rámci jednotného právního řádu sleduje právo soukromé i právo veřejné různé cíle. Soukromé právo otvírá co nejširší prostor soukromé iniciativě jednotlivce a svobodnému utváření soukromého života. Naproti tomu veřejné právo upravuje organizaci, působnost a činnost orgánů veřejné moci. Tím je dáno odlišné zaměření norem soukromého a veřejného práva: první zasahují vzájemný styk osob, druhé styk osoby a orgánu veřejné moci nebo vzájemný styk těchto orgánů." A dále na jiném místě: "Formulací zásady, podle níž je uplatňování soukromého práva na uplatňování veřejného práva nezávislé, není řečeno, že obě uvedené oblasti právního řádu jsou na sobě nezávislé navzájem. Zásada je formulována jinak. Jde v ní o důraz na principy ústavního pořádku, že existenci státu a veřejné moci podmiňuje úcta k právům a svobodám člověka (čl. 1 Ústavy) a že i při omezení základních práv a svobod člověka musí být šetřeno jejich podstaty a smyslu (čl. 4 odst. 4 Listiny)." A dále: "Zásada nezávislého uplatňování soukromého práva na právu veřejném nevylučuje výjimky z pravidla a její obecnou formulací se nepopírá, že mezi oběma oblastmi právního řádu jsou četné styčné body. Přes rozdíly mezi soukromým a veřejným právem vyplývající z jejich rozličného účelového zaměření sledují obě uvedené oblasti právního řádu v konečném výsledku jeden celkový cíl: zajistit společným působením právní jistotu a naplnit demokratické hodnoty právního státu." 

	K materii sociálně-právní ochrany dětí se pak úzce váže shrnutí důvodové zprávy k zákoníku k uvedenému principu: "Zásada druhé věty prvního odstavce nezpochybňuje, že hranice mezi soukromým a veřejným právem není pevně dána jednou provždy. Od druhé poloviny 19. stol. jsme svědky jevu označovaného jako publicizace soukromého práva, kdy dílčí úpravy útvarů původně pojímaných ryze soukromoprávně (rodina, vlastnictví, smlouva) proniká veřejnoprávní regulace." Právě rodinné vztahy, resp. veřejnoprávní zásahy do nich zejména formou intervence orgánů sociálně-právní ochrany, jsou projevem takové publicizace. Dokonce i samo rodinné právo stojí na určitém pomezí, jak uvádí již Tilsch: "Karakteristické pro práva rodinná jest, že osoby v nich zúčastněné nestojí zcela na rovné půdě zákona; jedné z nich [pozn.: před sto lety též] manželu, rodičům a [pozn.: před sto lety] zejména otci, poručníku, opatrovníku) přísluší nad druhou ochranná moc (moc spojená s povinností ochrany). Tím blíží se rázu práv veřejných, kterým rovnají se i v tom, že vůle stran v mnohem skrovnějším rozsahu může tu zasahovati než v právu majetkovém." (Tilsch, E. Občanské právo. Část všeobecná. Praha: Všehrd, 1925, s. 99.) 

III. Policejní, poradenská aj. role orgánu sociálně-právní ochrany 
 
	Orgán sociálně-právní ochrany přitom z funkčního pohledu může hrát rozdílné role podle míry a formy ingerence do těchto vztahů. Tak při vyhledávací a oznamovací činnosti [§ 10 odst. 1 písm. a), g) zák. o soc.-práv. ochraně dětí] plní obecní úřad typickou veřejnoprávní policejní roli. Podobně je tomu při ostatních "policejních" kompetencích podle citovaného odstavce. Vyhledávací činnost má přitom blízko k depistáži, prováděné též obcí, jako technice sociální práce coby jejímu základnímu nástroji, jehož smyslem je vědomé, cílené a včasné vyhledávání jedinců či skupin ohrožených sociálním vyloučením nebo jinou sociální událostí v jejich sociálním prostředí a navázání kontaktu s potenciálními klienty. "Depistáž" v rámci sociálně-právní ochrany se však přitom liší právě v policejním prvku kontroly, i vzhledem k tomu, že se zaměřuje na děti ohrožené (srov. výklad k § 6) a následné zapojení klientů velmi často není dobrovolné (srov. výklad k § 52 a § 53 odst. 2) a mohou následovat i zásahy ze strany orgánu sociálně-právní ochrany, které klienti pociťují jako nevítané. 

	Vedle toho však poskytování (či zprostředkování) poradenství ať již ze strany obecního úřadu [§ 10 odst. 1 písm. f)], tak zejména ze strany obecního úřadu obce s rozšířenou působností a krajského úřadu (§ 11 zák. o soc.-práv. ochraně dětí - Poradenská činnost) má spíše charakter sociální služby, kdy vůči dotčeným osobám, ať již rodičům či jiným osobám odpovědným za výchovu, tak vůči žadatelům o svěření dítěte do náhradní rodinné péče nevystupuje vrchnostensky z pozice moci, ale jako "smluvní" partner, poskytující službu, neboť zapojení uvedených dotčených osob do této poradenské činnosti je dobrovolné, zpravidla na jejich požádání, a byť není smlouva o poskytování takové služby výslovně upravena, vztah je obdobný poskytování služeb podle zákona o sociálních službách. Tím má tato činnost velmi blízko i k obecné sociální práci, kterou ve smyslu § 92 a § 93a zák. o soc. službách vykonávají rovněž obecní úřady obcí s rozšířenou působností a ve smyslu § 63-65 zák. o pomoci v hmotné nouzi pověřené obecní úřady; v obou případech je výkon sociální práce poněkud paradoxně charakterizován jako výkon přenesené působnosti. Tato sociální práce kromě depistáže a koncepčních úkolů zahrnuje ve vztahu k uživatelům základní sociální poradenství a zpravidla i odborné sociální poradenství (viz zákon o sociálních službách). Ačkoli nejde o sociální službu ve vlastním slova smyslu, její pojetí je v mnohém podobné. Je nutná dohoda na "zakázce" s klientem, zpracovává se individuální plán, mohou se konat případové konference. Sociální pracovník přitom vyhotovuje standardizovaný záznam sociálního pracovníka, jenž je součástí Jednotného informačního systému práce a sociálních věcí (§ 4a odst. 1 zák. č. 73/2011 Sb., o Úřadu práce České republiky, a vyhláška č. 332/2013 Sb., o vzoru Standardizovaného záznamu sociálního pracovníka). Sociálně-právní ochrana by zejména v případech, kdy je dítě ohroženo hmotnou nouzí rodiny, sociálním vyloučením či jinou nepříznivou sociální situací podle citovaných zákonů, měla být s (obecnou) sociální prací úzce propojena v zájmu synergického efektu, přičemž platí též zásada subsidiarity - je-li na příslušném obecním úřadu obce s rozšířenou působností či u pověřených obecních úřadů v jeho správním obvodu sociální práce ve výše uvedeném smyslu zajištěna, měl by úsek sociálně-právní ochrany daného úřadu v úzké součinnosti s příslušnými odděleními vykonávat pouze to, co mu specificky přísluší, a to i z důvodu srozumitelnosti postupů pro klienty. Současně však platí, že "služby" poradenské činnosti v sociálně-právní ochraně jsou za splnění zákonných podmínek (osobní a věcné působnosti) nárokové, musí být tedy zajištěny pro všechny zájemce o službu. 

	Zcela specifickou činností je potom výkon opatrovnictví a poručnictví, když často půjde i o hmotněprávní zastoupení (zejména opatrovnictví pro správu jmění dítěte), což je na stranu jednu soukromoprávní institut, na stranu druhou je vykonáváno "veřejnoprávně" (srov. pojmy "veřejný poručník / opatrovník", "poručenský úřad" apod.). To je zdůrazněno i poněkud sporným posunem vnímání problematiky obecného veřejného opatrovnictví v doktríně i judikatuře, kdy je dnes tato činnost, vykonávaná na úrovni obce, vnímána jako přenesená, nikoli samostatná působnost. Přitom je nutno dodat, že při opatrovnictví (poručnictví) dítěte vykonávaném orgánem sociálně-právní ochrany po obnovení obcí jako veřejnoprávních korporací a jejich samostatné působnosti v r. 1990 a po svěření úkolů sociálně-právní ochrany obcím po zrušení okresních úřadů v r. 2003 o tom spory nebyly (ovšemže právě proto, že tuto agendu zajišťoval až do r. 2002 stát prostřednictvím okresních úřadů). 

	Výchovná opatření (§ 12, § 13) pak opět představují veřejnoprávní, policejní aspekt sociálně-právní ochrany, podobně jako instituty hlavy II stejné části zákona o sociálně-právní ochraně dětí (Opatření na ochranu dětí) a jako samotný akt zprostředkování náhradní rodinné péče (zařazení žadatelů do evidence a tzv. "párování"). Dále je pak veřejnoprávní sféra reprezentována oblastí přestupků na úseku sociálně-právní ochrany. Ostatní činnosti v náhradní rodinné péči, jak při zprostředkování, tak při doprovázení pak naopak mají převažující charakter "služby", nikoli vrchnostenské činnosti, byť s určitými výjimkami (odborné posouzení a zařazení do evidence správním rozhodnutím, dohled, úprava práv a povinností pěstouna subsidiárním správním rozhodnutím). Činnosti, které teprve směřují k případnému zprostředkování náhradní rodinné péče, ať již blízce, či vzdáleně, počínajíc její propagací [§ 21 odst. 1; § 48 odst. 2 písm. g)], zejména pak odborná příprava zájemců o náhradní rodinnou péči [§ 11 odst. 2, § 19a odst. 1 písm. c) a souv.] či odborné posouzení zájemců pro účely zprostředkování [§ 27], přitom nelze označit jako sociálně-právní ochranu dětí ve vlastním smyslu, spíše by bylo namístě hovořit o "činnostech, souvisejících se sociálně-právní ochranou". Podobné by pak platilo pro akt zřízení zařízení sociálně-právní ochrany (§ 39), resp. pověřování k výkonu sociálně-právní ochrany (§ 48). Všechny uvedené činnosti totiž nesměřují bezprostředně k ochraně konkrétního dítěte či skupiny dětí, nenaplňují tak pojmové znaky sociálně-právní ochrany, jak je vymezuje § 1 odst. 1, ale směřují pouze k vytvoření nutných předpokladů pro možnost realizace ochrany dítěte/dětí, tedy pro "sociálně-právní ochranu ve vlastním smyslu". 

K odst. 1 
 
IV. Současné pojetí sociálně-právní ochrany dětí, její postavení v systému veřejného práva; vztah ke správnímu řádu 
 
	Veřejnoprávní ochrana dítěte je u nás upravena v první řadě zákonem o sociálně-právní ochraně dětí. Jedním z deklarovaných cílů zákona o sociálně-právní ochraně dětí bylo oddělení soukromoprávní regulace úpravy rodinně právních vztahů (v zákoně o rodině, dnes v občanském zákoníku) a regulace veřejnoprávních aspektů těchto vztahů, byť důsledné provedení tohoto záměru není (jak zřejmě plyne z výše uvedeného) možné. I proto součástí soukromoprávního předpisu zůstaly, a to i po přijetí občanského zákoníku po rekodifikaci, typicky veřejnoprávní zařízení, jaká představují výchovná opatření (§ 925 obč. zák.) či, zřejmě jen omylem, i tak zřetelně veřejnoprávní norma, jakou je § 939 obč. zák., zakládající právo osobně pečujícího poručníka na stejné hmotné zabezpečení, jaké náleží pěstounovi (tedy norma práva sociálního zabezpečení v oblasti dávek), přestože v případě vlastní pěstounské péče zákoník o jakékoli formě (veřejnoprávního) hmotného zabezpečení mlčí. Důvodová zpráva k zákoníku zde podotýká, že "při tvorbě právních předpisů se zákonodárce zpravidla řídí praktickou stránkou věci, nikoli puristickým oddělováním soukromoprávních pravidel od veřejnoprávních" (k § 1 obč. zák.). 

	Pojem sociálně-právní ochrany dětí je v současné době vymezen v odst. 1 demonstrativním výčtem činností (úkolů), které jsou v jejím rámci zajišťovány, nejedná se tak o abstraktní definici. Taxativní výčet by nebyl namístě již proto, že zákon ve zvláštních částech upravuje nutně i některé další činnosti, které někdy pod pojem sociálně-právní ochrany ve vlastním smyslu nelze dokonce podřadit vůbec (srov. např. výše popis „činností souvisejících se sociálně-právní ochranou“, které sociálně-právní ochranou dítěte ve vlastním slova smyslu nejsou). Toto ustanovení zakládá věcnou působnost zákona - tedy vymezuje ty vztahy, na něž úprava zákona dopadá. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí je zvláštním předpisem veřejného, v jeho rámci správního práva, v jeho rámci pak specifického odvětví - práva sociálního zabezpečení - a v něm sociální péče, resp. péče o rodinu a děti. Proto byla sociálně-právní ochrana dětí vymezována např. tak, že je to „specifická a v podstatě okrajová forma zabezpečení rodin s dětmi; je poskytována zejména v podobě vyhledávací, poradenské a výchovné činnosti, ale i některých dávek a služeb sociální péče“. [Tröster, P. a kol. Právo sociálního zabezpečení. 2. vyd. Praha: C. H. Beck, 2002, s. 269; uvedená definice se vztahuje k širšímu pojmu „sociální péče o rodinu a děti“]. 

	Přitom platí maxima čl. 2 odst. 3 Ústavy, že státní moc slouží všem občanům a lze ji uplatňovat jen v případech, v mezích a způsoby, které stanoví zákon (zásada legality). Jinými slovy, příslušné správní úřady mohou v mezích tímto a s ním souvisejícími ustanoveními založené působnosti činit pouze to, co jim zákon dovoluje. Obecným předpisem správního práva je zákon č. 500/2004 Sb., správní řád (dále jen „spr. řád“), který (srov. § 1 spr. řádu) upravuje postup správních orgánů, pokud vykonávají působnost v oblasti veřejné správy. Tedy nejen postup ve správním řízení, které je upraveno především v jeho druhé až čtvrté části, ale při veškeré správní činnosti. V sociálně-právní ochraně dětí představuje agenda správního řízení jen malou výseč správních činností, avšak základní zásady činnosti správních orgánů (§ 2 až 8 spr. řádu) se v sociálně-právní ochraně dětí uplatní právě i mimo správní řízení. To však zřejmě neplatí při výkonu opatrovnictví, popř. poručenství dítěte, neboť tyto vztahy jsou upraveny výlučně občanským zákoníkem, a jde-li o procesní zastoupení, pak především předpisy civilního soudního řízení. Je zajisté nutno při činnosti orgánu sociálně-právní ochrany dětí vždy postupovat v souladu se zákony a mezinárodními smlouvami (§ 2 odst. 1 spr. řádu) a je třeba ctít oprávněné zájmy osob, jichž se správní činnost dotýká (§ 2 odst. 3 spr. řádu). Přijatá řešení musí odpovídat okolnostem daného případu (§ 2 odst. 4 spr. řádu), což by v této oblasti mělo zajistit především využití nástrojů sociální práce - vyhodnocování situace dítěte a individuální plán ochrany dítěte (srov. výklad k § 10). Stěžejní jsou přitom zásady „dobré správy“, tedy v první řadě axiom, že veřejná správa je službou veřejnosti (§ 4 odst. 1 spr. řádu). S tím souvisí obecná poučovací povinnost správního orgánu vůči dotčeným osobám, povinnost správního orgánu umožnit dotčeným osobám uplatňovat jejich práva a oprávněné zájmy (§ 4 odst. 4 spr. řádu) a rovněž mimořádně důležitá povinnost správního orgánu postupovat tak, aby nikomu nevznikaly zbytečné náklady a aby dotčené osoby byly činností správního orgánu co nejméně zatěžovány (§ 6 odst. 2 spr. řádu). To vše znamená, že orgán sociálně-právní ochrany si při své činnosti nikdy nevystačí pouze s tímto zvláštním právním předpisem (zákonem o sociálně-právní ochraně dětí), ale vždy musí své konání poměřovat též obecnou úpravou správního řádu. 

V. Důsledky zásady legality 
 
	Ze zásady legality vyplývá, že správní orgán může vstoupit do oné intimní soukromé sféry, jež představuje rodinný život, pouze tehdy, pokud o to dotčené osoby požádají (srov. § 8 a § 9), z moci úřední pak jen tehdy, je-li dána věcná a osobní působnost, tedy buď 
 
1) jde-li o dítě, na něž se sociálně-právní ochrana zaměřuje (srov. výklad k § 6 - pojem ohroženého dítěte), 
 
2) nebo ve velmi omezeném rozsahu tehdy, je-li správní orgán jmenován opatrovníkem, v širším rozsahu pak tehdy, je-li jmenován poručníkem (srov. výklad k § 17), 
 
3) příp. existuje jiný zákonný důvod, vyplývající ze zákona o sociálně-právní ochraně dětí nebo z jiného právního předpisu; sem patří např. úprava sledování vývoje dětí svěřených do náhradní rodinné péče (§ 19 odst. 4), kde orgán sociálně-právní ochrany nevykonává ani poručenství, ani není nutné, aby osoba, jíž byly děti svěřeny do výchovy, neplnila své povinnosti ve vztahu k dítěti [srov. § 6 písm. b)]; dále sem patří tzv. doprovázení náhradní rodinné péče ve smyslu § 47a a násl., pokud toto doprovázení zajišťuje sám orgán sociálně-právní ochrany dětí jako svou úřední činnost a nejde-li tedy o poskytování služeb soukromoprávním poskytovatelem na základě pověření k „poskytování sociálně-právní ochrany“ apod. 
 
VI. Okruh činností v sociálně-právní ochraně dětí a jejich původ 
 
	Ochrana práva dítěte na příznivý vývoj a řádnou výchovu podle písm. a) je prováděna především ustanoveními části třetí, hlavy první (Preventivní a poradenská činnost), ale při vyšší míře ohrožení dítěte též ustanoveními hlavy II (Opatření na ochranu dětí). Pokud se týče opatření na ochranu dětí, má tato činnost v nynějším smyslu svůj původ již v ustanoveních zákona č. 256/1921 Sb., o ochraně dětí v cizí péči a dětí nemanželských, a zejména v prováděcím předpise k němu: vládním nařízením č. 29/1930 Sb., jímž se provádí zákon o ochraně dětí v cizí péči a dětí nemanželských. Již z názvu obou předpisů je zřejmé, že osobní rozsah sociálně-právní ochrany byl poněkud omezenější než nyní. Orgánem "sociálně-právní ochrany dětí" byl v první řadě okresní soud, jenž mohl (a to bylo samozřejmě pravidlem) výkon této působnosti přenést na Okresní péči o mládež (původně pod názvem "okresní komise pro péči o mládež"; šlo o jakousi obdobu a kombinaci nynějších komisí pro sociálně-právní ochranu a pověření k výkonu sociálně-právní ochrany), "projeví-li s tím Okresní péče svůj souhlas a lze-li od ní očekávati úspěšné plnění tohoto úkolu"; Okresní péče měla charakter dobrovolný a spolkový, byť státem regulovaný, a to v gesci Ministerstva sociální péče. Přímý dozor nad dětmi v cizí péči (a dětmi nemanželskými) vykonávali na základě jmenování dozorčí důvěrníci, kteří měli být ve styku s pěstouny "podle potřeby, nejméně však jednou za měsíc" (srov. nynější 2 měsíce podle § 47b odst. 5, resp. 3 nebo 6 měsíců podle § 19 odst. 4). 

	Ochrana oprávněných zájmů dítěte podle písm. b), včetně ochrany jeho jmění, je prováděna především hromadným opatrovnictvím a poručnictvím, vykonávanými orgánem sociálně-právní ochrany (§ 17 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Jedná se o tradiční kompetenci orgánu sociálně-právní ochrany dětí, která má svůj původ již v prvé dílčí novele císařského patentu č. 946/1811 Sb. z. s., obecný zákoník občanský (všeobecný zákoník občanský), dále jen "o. z. o." (1914; § 208), jež zavedla hromadné poručenství. Dozorčí důvěrníci byli vedle sociálních pracovníků často též poručníci z povolání, činní podle nařízení č. 195/1916 ř. z., provádějícího tehdy novelizovaný § 208 o. z. o., dle něhož mohlo být "poručenství přeneseno na vhodný orgán veřejné správy nebo některé sdružení pro ochranu mládeže" ("hromadné/generální poručenství"). V této podobě byla instituce zachována až do r. 1953, a to naposled na základě zákona č. 7/1946 Sb., o hromadném poručenství, i když mezitím byla sociálně-právní ochrana dětí zestátněna (přešla na národní výbory). Posledně uvedený zákon zachovával funkci veřejného poručníka jako fyzické osoby, ustavené do funkce orgánem sociálně-právní ochrany ("nositelem hromadného poručenství"), stále však s vazbou k soudu: veřejný poručník skládal slib do jeho rukou, stejně jako "klasický" poručník. Cit. zákonem o hromadném poručenství bylo současně zakotveno, že "soud ustanoví nositele hromadného poručenství (tj. orgán sociálně-právní ochrany) poručníkem v těch případech, kdy není vhodné osoby, která by byla ochotna přijmout poručenství, nebo je-li to nutné, aby se hájily účinně práva a zájmy poručencovy". Naopak poručenské rady, které měly podle v r. 1914 novelizovaného znění § 284 o. z. o. podporovat soudy při výkonu poručenské a opatrovnické soudní pravomoci, nebyly pro absenci prováděcího předpisu nikdy uvedeny v život. V podobném smyslu jako zákon z r. 1946 upravoval hromadné poručenství jinak nechvalně proslulý zák. č. 69/1952 Sb., o sociálně-právní ochraně mládeže, a na tuto úpravu nakonec navazuje i nynější § 17. Ochrana jmění dítěte však může být zajištěna nejen prostřednictvím institutu opatrovnictví pro správu jmění, ale rovněž využitím institutu zvláštního příjemce dávky důchodového pojištění, v daném případě sirotčího důchodu. Tímto zvláštním příjemcem může být podle § 118 odst. 1 zák. č. 582/1991 Sb., o organizaci a provádění sociálního zabezpečení, ustaven obecním úřadem "občan" (tj. fyzická osoba, § 120c odst. 1 cit. zákona), např. tedy zaměstnanec orgánu sociálně-právní ochrany dětí. Od 1. ledna 2014 na základě novely cit. zák. provedené čl. XXXVIII., bodem 19 zákonného opatření Senátu č. 344/2013 Sb., o změně daňových zákonů v souvislosti s rekodifikací soukromého práva, "v odůvodněných případech může být zvláštním příjemcem ustanovena právnická osoba", tedy např. obec s rozšířenou působností, která může tuto funkci vykonávat svým oddělením sociálně-právní ochrany. Ať již v případě individuálního určení zvláštního příjemce důchodu, tak v případě ustanovení právnické osoby (obce) do této funkce se jedná vždy o ryze dočasný, překlenovací institut. Trvají-li důvody, pro které oprávněné dítě nebo jeho zákonný zástupce nemůže přijímat důchod, je třeba ustanovit opatrovníka pro správu jmění. 

	Působení směřující k obnovení narušených funkcí rodiny podle písm. c) blíže charakterizuje činnosti při ochraně práva dítěte na příznivý vývoj a řádnou výchovu. 

VII. Zákonná posloupnost soukromoprávních forem péče o dítě 
 
	Podobně zabezpečení náhradního rodinného prostředí pro dítě podle písm. d) rozvíjí obecnou úpravu písm. a) a je v odst. 1 výslovně uvedeno, jak vyplývá i z důvodové zprávy, pro svou důležitost v rámci činností v sociálně-právní ochraně dětí. 

	Základní a prioritní formou péče o dítě v českém právu je, tak jako po staletí a tisíciletí ve většině známých kultur, společná péče obou rodičů, ať manželských, tak i nemanželských. To vyplývá především z § 655 věty druhé obč. zák., podle něhož „hlavním účelem manželství je založení rodiny, řádná výchova dětí a vzájemná podpora a pomoc“, jednak z § 687 odst. 2 obč. zák., podle něhož „manželé - jsou povinni žít spolu, - udržovat rodinné společenství, vytvářet zdravé rodinné prostředí a společně pečovat o děti“. Poněkud paradoxně české právo tyto základní aspekty manželské smlouvy v navazující úpravě zcela opomíjí, když v oddíle „Rodiče a dítě“ (§ 855 obč. zák. a násl.) se manželstvím již v podstatě nijak nezabývá, a v § 855 odst. 1 obecně normuje, že [oba, tedy i nemanželští] „rodiče a [každé, i nemanželské] dítě mají vůči sobě navzájem povinnosti a práva“, avšak zejména (§ 858 obč. zák.), že rodičovská odpovědnost „vzniká narozením dítěte a zaniká, jakmile dítě nabude plné svéprávnosti“. Podle § 908 obč. zák. „nežijí-li spolu rodiče nezletilého dítěte, které není plně svéprávné, a nedohodnou-li se o úpravě péče o takové dítě, rozhodne o ní i bez návrhu soud“. Prioritu má tedy dohoda rodičů, soudní schválení se nevyžaduje, a to s jedinou velmi spornou výjimkou. Podle § 906 obč. zák. totiž platí, že „má-li být rozhodnuto o rozvodu manželství rodičů dítěte, soud nejprve určí, jak bude každý z rodičů napříště o dítě pečovat“. Podle § 906 odst. 2 obč. zák. sice „soud může rozhodnout i tak, že schválí dohodu rodičů“, čili smluvní uspořádání se připouští i v tomto případě, ovšem zcela bezdůvodně podléhá vždy soudnímu schválení. Ve všech případech však platí, že i v případě rodičů, kteří žijí de facto odděleně (resp. nesdílejí společně stůl a lože, byť např. byt nebo dům nadále mohou obývat společně), má přednost společná péče obou rodičů (tzn., že oba rodiče jsou nadále plně zastupitelní a průběžně se o všem dohodnou), včetně její specifické české varianty: střídavé péče. Ta se od „společné péče“ liší tím, že je v dohodě či soudním rozhodnutí blíže vymezeno, jak se ve výkonu oné užší, tj. osobní péče o dítě, budou rodiče v určitém časovém úseku střídat, a na rozdíl od obecné „společné péče“ se současně nevyžaduje souhlas rodičů (a contr. § 907 odst. 1 věta druhá obč. zák.). 

	Není-li možné zachovat společnou péči (alespoň ve formě tzv. střídavé péče), nezbývá, než aby se rodiče dohodli (popř. soud rozhodl) o svěření dítěte do péče jednoho z rodičů. Neboť tím, a jde opět o anomálii a velmi iracionální úpravu, není v českém právu jakkoli omezen výkon rodičovské odpovědnosti druhého („nepečujícího“ či „nerezidenčního“) rodiče, jde ovšem svou povahou i zde fakticky o péči „společnou“. 

	Ve výše popsaných věcech úpravy rodičovské péče vystupuje orgán sociálně-právní ochrany dětí zásadně pouze v roli poskytovatele poradenství ve smyslu § 11 odst. 1, popř. je-li jmenován opatrovníkem dítěte pro řízení ve věcech péče soudu o nezletilé jako veřejný, ovšem pouze procesní opatrovník [podle § 17 písm. a) a § 54 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. Uplatnění inkvizičních, dozorčích a policejních kompetencí je tu tak v zásadě zcela vyloučeno. 

	Jde-li však o dítě ohrožené, jemuž se poskytuje zvláštní ochrana [§ 1 odst. 1 písm. c), § 6, § 13 odst. 1 písm. b), § 31 odst. 1, § 52, § 53, § 54 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí], má orgán sociálně-právní ochrany dětí realizovat podle písm. c) komentovaného ustanovení „působení směřující k obnovení narušených funkcí rodiny“. Podle § 9a odst. 2 věty druhé „při výkonu a realizaci opatření [sociálně-právní ochrany podle části třetí] mají přednost ta, která zabezpečí řádnou výchovu a příznivý vývoj dítěte v jeho rodinném prostředí a není-li to možné, v náhradním rodinném prostředí“. Ne vždy je tedy možné, byť dočasně, počítat se základní formou péče o dítě, tedy péčí rodičovskou, ať již ve variantě společné péče obou rodičů, nebo péče jednoho z rodičů, jak byly popsány výše. 

	„Nemůže-li o dítě osobně pečovat žádný z rodičů ani poručník, může soud svěřit dítě do osobní péče jiného člověka, tedy do osobní péče pěstounovi“ (§ 953 odst. 1, § 958 odst. 1 obč. zák.). Přednost má vždy „osoba příbuzná nebo dítěti blízká“ (§ 954 odst. 2, § 962 odst. 2). Na prvním místě mezi všemi ostatními příbuznými nebo blízkými osobami tu jsou samozřejmě prarodiče dítěte, a to již jen proto, že mají vyživovací povinnost k dítěti (§ 910 odst. 1 obč. zák.), která spočívá v první řadě v poskytování naturálního zaopatření (přímé poskytnutí ubytování, ošacení, stravy, popř. „přímého dohledu“). Prarodiče tedy mají subsidiárně již ze zákona svěřen určitý užší rozsah práv souvisejících s péčí o dítě, aniž by jej založil soud rozhodnutím. Neboť český zákon opomněl stanovit pořadí, v němž mají prarodiče povinnost a právo zaopatřovat a vyživovat vnouče, je postavení všech čtyř žijících prarodičů shodné. Pokud se tak o péči budou ucházet všichni čtyři, musí soud (potažmo opatrovník při svém návrhu) vycházet v zásadě ze stejných kritérií, jako rozsuzuje-li se spor o dítě mezi dvěma rodiči navzájem. Teprve není-li možné svěřit dítě do pěstounské péče prarodičů (resp. ani do péče dalších předků dítěte anebo jiných příbuzných nebo dítěti blízkých osob), přichází ke slovu státem zprostředkovaná cizí pěstounská péče (srov. část třetí, hlava IV zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

	Není-li možná příbuzenská ani ryzí cizí pěstounská péče, teprve tehdy pak přichází na řadu úvaha o péči ústavní. To vyplývá explicitně z § 953 odst. 2 věty druhé a z § 958 odst. 2 obč. zák. [„(pěstounská péče) má přednost před péčí o dítě v ústavní výchově“]. Přednost pěstounské, tj. individuální rodinné péče před péčí v ústavu, je v českém právu zakotvena již od 1. 4. 1992. Tehdy v § 1 věta poslední býv. zák. č. 50/1973 Sb., o pěstounské péči, bylo stanoveno: „Umožňuje se svěřit dítě do pěstounské péče -, jestliže - ústavní výchova není vhodnější.“ Od té doby tak mělo být prokazováno ve všech případech řízení o ústavní výchově nikoli, že se nezdařilo zprostředkovat náhradní rodinnou péči, ale že ústavní péče je v daném případě objektivně vhodnější než náhradní péče individuální. Přednost pěstounské péče byla dále zdůrazněna od 1. 8. 1998 novelou zákona o rodině č. 91/1998 Sb., která zdůraznila, že „před nařízením ústavní výchovy je soud povinen zkoumat, zda výchovu dítěte nelze zajistit náhradní rodinnou péčí, která má přednost před výchovou ústavní“. Proto i dnes podle § 971 odst. 1 věty poslední obč. zák. „soud přitom [při rozhodování o svěření dítěte do péče ústavního zařízení] vždy zvažuje, zda není na místě dát přednost svěření dítěte do péče fyzické osoby“. 

	Zejména u dospělých nezletilých (starších 14, popř. 15 let) je jejich svěřování někomu do „osobní péče“, ať již rodičovské nebo cizí (náhradní) včetně ústavní, ve své podstatě bezpředmětné (srov. výklad k § 2, část II. Postupné nabývání svéprávnosti nezletilými, III. Speciální úpravy dílčí svéprávnosti nezletilých a IV. Dovolený rozsah sociálně-právní ochrany dětí poskytované starším nezletilým). To však neznamená, že by nezletilá osoba v případě, že tu jsou „narušené funkce rodiny“, zejména tedy poruchy ve výkonu rodičovské odpovědnosti, nepotřebovala určitý rozsah veřejné ochrany. K tomu slouží další jiné formy péče o dítě, tedy především poručenství a opatrovnictví. 

	Zcela mimo uvedenou hierarchii (posloupnost) forem péče o dítě stojí osvojení. To totiž není žádnou jinou formou péče o dítě (tedy náhradní - cizí - rodinou péčí), neboť „osvojením se rozumí přijetí cizí osoby za vlastní“ (§ 794 obč. zák.). Formálně právně mělo osvojení v českém právu přednost před pěstounskou péčí od 1. 6. 1973 do 31. 3. 2000, do kdy podle § 1 býv. zák. č. 50/1973 Sb., o pěstounské péči, platilo, že „se umožňuje svěřit dítě do pěstounské péče podle tohoto zákona, jestliže nelze zajistit řádnou výchovu dítěte především jeho osvojením“. Tato norma se však dostala do rozporu s ústavním pořádkem již od 6. 2. 1991, kdy nabyla pro ČR účinnosti Úmluva o právech dítěte, podle jejíhož čl. 8 „státy, které jsou smluvní stranou úmluvy, se zavazují respektovat právo dítěte na zachování jeho totožnosti, včetně státní příslušnosti, jména a rodinných svazků“. Podle (dle autorů tohoto komentáře) sporné úpravy českého práva však i dnes platí, že „osvojením zaniká příbuzenský poměr mezi osvojencem a původní rodinou, jakož i práva a povinnosti z tohoto poměru vyplývající“ (§ 833 odst. 1 obč. zák.). Zmiňovaný velmi problematický § 1 býv. zák. č. 50/1973 Sb. byl pak definitivně zrušen s účinností od 1. 4. 2000 § 66 bodem 1 zákona o soc.-práv. ochraně dětí. Ostatně i z toho důvodu, že ve stejné době probíhala ratifikace Úmluvy o osvojení dětí (č. 132/2000 Sb. m. s.). Tato Úmluva vychází z premisy, že osvojení není institutem náhradní rodinné péče, ale zvláštním statusovým institutem, a že je zásadně vázáno na souhlas rodičů. Byť připouští, že nebude nezbytné získání souhlasu otce nebo matky, ovšem jen výjimečně, a to tehdy, když „jsou otec nebo matka zbaveni svých rodičovských práv s ohledem na dítě anebo alespoň práva dát souhlas k osvojení“. I tato Úmluva klade na první místo zásadu, že „příslušný orgán osvojení nepovolí, dokud neproběhnou příslušná šetření týkající se osvojitele, [ale především] dítěte a jeho rodiny“. Je ovšem zásadním legislativně technickým nedostatkem, že zákon o sociálně-právní ochraně dětí v části třetí hlavě IV upravuje společně zprostředkování osvojení a pěstounské péče, a tím zmatečně a zdánlivě, byť pouze v rovině administrativně procesní, zachovává někdejší problematickou přednost adopce před pěstounstvím. 

	Zcela mimo výše popisovanou posloupnost forem péče o dítě občanského práva jsou samozřejmě také trestní sankce, ať již ochranná opatření (ochranná výchova, ochranné léčení, zabezpečovací detence) či opatření trestní (výkon trestu odnětí svobody, tedy vězení). Problematická je přitom zejména ochranná výchova, u níž se někdy traduje zcela nesprávný názor o subsidiaritě soukromoprávní „ústavní výchovy“ vůči trestněprávní „ochranné výchově“, vyvěrající z někdejší zmatečné formulace § 22 odst. 1 z. s. m. Podle něho krátce od 1. 1. 2004 do 30. 11. 2005 totiž platilo, že „soud pro mládež může mladistvému uložit ochrannou výchovu, pokud [jsou splněny vyjmenované podmínky a] nepostačuje uložení ústavní výchovy podle zákona o rodině“. Po dobu necelých dvou let tak byla ústavní výchova podle občanského práva zmatečně a zcela absurdně chápana jako jakási subsidiární sankce práva trestního, vymykající se ovšem zcela samostatné vlastní hierarchii opatření podle zákona o soudnictví ve věcech mládeže (výchovná - ochranná - trestní opatření). Třeba dodat, že takto nesmyslnou formulaci neobsahoval ani tehdejší trestní zákon č. 140/1961 Sb., který podmínky pro uložení ochranné výchovy upravoval v § 84 od 1. 1. 1962 do 31. 12. 2003, a dokonce ani stalinistický trestní zákon z roku 1950 (č. 86/1950 Sb., zde § 71 a násl.). Záhy proto musela být nesmyslná norma zákona č. 218/2003 Sb. změněna, když její závěr od té doby zní: a „nepostačuje uložení výchovných opatření“, tedy opatření podle § 15-20 z. s. m. (nejsou tím samozřejmě myšlena „výchovná opatření“ rodinného nebo správního práva). To bylo v novele č. 383/2005 Sb. zdůvodněno mj. i tak, že „je proto potřeba zřetelně vymezit rozdíl mezi režimem dětí s ústavní výchovou a dětí s ochrannou výchovou“. Oblast trestního a rodinného práva nelze samozřejmě vůbec směšovat. Ostatně platí, že „uplatňování soukromého práva je nezávislé na uplatňování práva veřejného“ (§ 1 odst. 1 věta druhá obč. zák.). 

VIII. Prameny úpravy sociálně-právní ochrany dětí v obecných předpisech sociálního zabezpečení 
 
	Poslední „obecný“ zákon o sociálním zabezpečení č. 100/1988 Sb., který je základním zdrojem i nynější úpravy sociálně-právní ochrany dětí, stanovil (§ 1 odst. 2), že „právo na sociální zabezpečení podle tohoto zákona se zaručuje všem občanům. Dávky a služby sociálního zabezpečení poskytuje stát“. Tento zákon v původní podobě upravoval důchodové zabezpečení a sociální péči. Důchodové zabezpečení (dnes pojištění) spočívá samozřejmě v dávkách a je administrováno Českou správou sociálního zabezpečení. Podobné pak platí i pro nemocenské zabezpečení (pojištění). „Sociální péče“ byla pak pojmem nejširším, obsahujícím nejrozmanitější formy administrativních i jiných vztahů mezi občany a pečovatelským státem, popř. mezi občany navzájem. Zahrnovala v sobě jak nynější oblast zaměstnanosti, tak pomoci v hmotné nouzi či dávek z důvodu zdravotního postižení, tedy oblasti administrované dnes Úřadem práce v podobě státem přímo poskytovaných sociálních služeb (zprostředkování zaměstnání) a především dávek (např. podpora v nezaměstnanosti, mimořádná okamžitá pomoc, příspěvek na mobilitu, příspěvek na péči). Zahrnovala však i některé další „rodinné“ dávky, které buď již nemají náhradu (např. příspěvek na výživu), nebo se staly součástí jiných, dnes samostatných dávkových systémů. A samozřejmě byla upravena „sociální péče o občany se změněnou pracovní schopností, o těžce zdravotně postižené občany a staré občany, o občany, kteří potřebují zvláštní pomoc a o občany společensky nepřizpůsobené“. Ustanovení § 74 až 75 cit. zákona pak upravovaly velmi stručně a jen rámcově (proč, uvidíme dále) jako součást této sociální péče na prvním místě „péči o rodinu a děti“. Dávky, ale i sociální služby „poskytoval“ v původní podobě jen stát, proto mohlo být v § 74 stanoveno, že státní orgány poskytují dětem, rodičům a dalším osobám v souvislosti s péčí o děti „služby a dávky sociální péče, a to zejména příspěvek na výživu dítěte, vdovecký příspěvek, příspěvek na rekreaci dětí důchodce a další peněžité dávky, věcné dávky, pečovatelskou službu a péči v zařízeních sociální péče“. Dále bylo stanoveno, že státní orgány ve spolupráci s dalšími státními institucemi provádějí „poradenskou a výchovnou činnost (příprava na manželství a rodičovství) a napomáhají vytváření příznivých vztahů v rodinách ohrožených rozvratem a přispívají k překonávání důsledků tohoto rozvratu. K plnění těchto úkolů zřizují národní výbory též manželské a předmanželské poradny“ (jako příspěvkové organizace, popř. „rozpočtové organizace“ - tedy organizační složky bez právní subjektivity; dnes duplicitně § 37 odst. 3 zák. o soc. službách a § 40 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Z pohledu nynější sociálně-právní ochrany dětí to nejdůležitější upravoval zákon o sociálním zabezpečení téměř nezřetelně, když v § 74 odst. 2 totiž až ve větě třetí (po manželských poradnách) stanovil: „Národní výbory zjišťují případy ohroženého nebo narušeného vývoje dětí, působí k odstranění jeho příčin a důsledků a zabezpečují sociálněprávní ochranu těchto dětí.“ Tím se úprava sociálně-právní ochrany dětí v tomto rámcovém kodexu sociálního zabezpečení vyčerpávala. 

	Roztříštěnost býv. právní úpravy byla dána dvěma faktory. Za prvé existencí čsl. federace a za druhé tím, že i zásadní právní pravidla bylo možné svěřit jen vyhláškám. Proto byla péče o rodinu a děti rámcově založená ve výše popsaných § 74-75 federálního zákona o sociálním zabezpečení, provedena anebo doplněna poměrně nepřehledně v celé řadě dalších předpisů. Dosud platný pouze český (nikoli československý) zákon č. 582/1991 Sb., o organizaci a provádění sociálního zabezpečení, upravoval řízení o rodičovském příspěvku (dnes dávka státní sociální podpory). Zákon českého, nikoli již federálního parlamentu, č. 114/1988 Sb., o působnosti orgánů České socialistické republiky v sociálním zabezpečení, v části „působnost národních výborů na úseku sociální péče“ pak v díle „péče o rodinu a děti“ v § 15-26 upravoval péči o rodinu a děti především výčtovými kompetenčními ustanoveními, jejichž zřetelný odraz můžeme dosud spatřovat v atypické legislativní figuře zákona o sociálně-právní ochraně dětí, kdy věcná ustanovení (např. § 10, § 11, § 14 či § 32) jsou současně i kompetenčními ustanoveními. Popisovanou zákonnou úpravu pak ještě podrobně prováděla vyhláška Ministerstva zdravotnictví a sociálních věcí České socialistické republiky (resp. Ministerstva práce a sociálních věcí České republiky), kterou se provádí zákon o sociálním zabezpečení a zákon České národní rady o působnosti orgánů České [socialistické] republiky v sociálním zabezpečení, nejprve pod č. 152/1988 Sb., poté pod č. 182/1991 Sb. Tato vyhláška v § 7 a 8 upravovala působnost komisí péče o rodinu a děti (z nich vznikly nynější komise pro sociálně-právní ochranu dětí a poradní sbory) a dále ve své třetí části Poskytování dávek a služeb sociální péče na prvním místě opět péči o rodinu a děti. V § 9-29 této vyhlášky tak byly upraveny: poradenská a výchovná péče, depistáž (inkvizice), okamžitá pomoc dětem v naléhavých případech, výkon opatrovnictví, správní předběžná opatření o odebrání dítěte z domácnosti a jeho předání do dočasné náhradní péče, zrušená v roce 1995 Ústavním soudem, úkoly státních orgánů při ústavní výchově a při péči jiných občanů, zprostředkování osvojení (zprostředkování pěstounské péče bylo upraveno v samostatném zákoně o pěstounské péči z r. 1973), péče o děti a mladistvé obtížně vychovatelné, pečovatelská služba, sbor dobrovolných důvěrníků péče o děti (kteří měli nejen vyhledávat děti ohrožené nebo narušené prostředím vlastní rodiny, ale na rozdíl od nynějších „pověřených osob“ měli sledovat, jak rodiny plní své společenské funkce a dokonce i působit při výkonu dohledu), a nakonec zde byly upraveny peněžité a věcné dávky (některé z nich později upravené jako dávky hmotné nouze či pěstounské péče nebo zcela zrušené). Tím se úprava péče o rodinu a děti této vyhlášky ovšem nevyčerpávala. V její části čtvrté byla totiž upravena zařízení sociální péče, mezi nimi manželské a předmanželské poradny (§ 89-91), domovy pro matky s dětmi (§ 92, 93), zvláštní zařízení pro výkon pěstounské péče (§ 94-100) a stanice pečovatelské služby pro děti (§ 101). Z pozdějších novel souvisejících právních předpisů je nezbytné zmínit „velkou novelu“ zákona o rodině č. 91/1998 Sb., která však současně drobně doplnila i celou výše popsanou soustavu roztříštěných pravidel „sociální péče o rodinu a děti“. Především ale v § 41 odst. 1 zák. o rodině dodala výchozí novou a výrazně širší definici „sociálněprávní ochrany dětí“ (do té doby totiž z celé „péče o rodinu a děti“ samostatně definovaná „sociálněprávní ochrana“ zahrnovala pouze návrhová oprávnění vůči opatrovnickému soudu, podávání zpráv soudu a výkon opatrovnictví; srov. § 19 a 20 vyhlášky č. 152/1988 Sb.); definici „sociálně-právní ochrany dětí“, která byla od 1. 8. 1998 do 31. 3. 2000 obsahem zmíněného § 41 odst. 1 býv. zákona o rodině, v zásadě převzal i nynější zákon o sociálně-právní ochraně dětí v § 1 odst. 1, § 5, § 10 odst. 1 písm. a) a odst. 3 písm. b). A tím se již dostáváme k 9. prosinci 1999, kdy byl schválen zákon o sociálně-právní ochraně dětí. Ten chtěl vytvořit jakýsi pendant k dosavadní (a i nadále zachované) široce pojaté „sociální péči“, vůči níž se vymezil o to houževnatěji, oč spornější takové vymezení je. „Nová právní úprava sociálně-právní ochrany dětí má proto za cíl - oddělit tuto právní úpravu od problematiky sociální péče, s níž koncepčně nesouvisí,“ uvádí k tomu důvodová zpráva k zákonu o sociálně-právní ochraně dětí ze dne 26. 5. 1999. Jestliže pojem „sociální péče“ zahrnoval do té doby nejen „sociálněprávní ochranu“ jakožto vrchnostenskou úřední činnost povahy správní policie, ale rovněž i poskytování dávek a zejména služeb sociální péče, byla tato logika mechanicky převzata i do nové úpravy. Došlo vlastně jen ke zcela nevhodnému nahrazení pojmu „sociální péče [o rodinu a děti]“, jehož byla „sociálněprávní ochrana“ pouhou nevýznamnou podmnožinou, za pojem „sociálně-právní ochrana dětí“, který v sobě naopak pohltil všechny dosavadní samostatně chápané činnosti sociální práce (poradenství, sociální prevenci, zprostředkování a zejména poskytování sociálních služeb, zprostředkování náhradní rodinné péče atd.). 

	Státní monopol na poskytování sociálních služeb byl prolomen již záhy po převratu, a to novelou zmíněného federálního zákona o sociálním zabezpečení č. 180/1990 Sb. Od 1. 7. 1990 „sociální služby mohou poskytovat též organizace a občané“ (včetně poskytování služeb „péče o rodinu a děti“). Zákon o sociálně-právní ochraně dětí, podobně jako socialistické předpisy z roku 1988, tu však ke škodě věci zcela nahodile používá slova „výkon“, „zajišťování“ a „poskytování“ sociálně-právní ochrany. Zatímco slova „poskytování sociálně-právní ochrany“, která by poukazovala spíše na „poskytování sociálních služeb“, nevhodně používá i pro výkon veřejné správy [§ 2 odst. 1 věta třetí, § 9a odst. 3, § 10 odst. 5 písm. b)], jindy však právě i pro „poskytování služeb“ [rovněž § 9a odst. 3, § 42a odst. 2 písm. b) bod 6, nadpis části šesté, § 49 odst. 2 písm. f), § 49a; část sedmá; § 51 odst. 4 písm. d)], pak naopak slova „výkon sociálně-právní ochrany“, svědčící přitom výkonu veřejné správy, používá opět nevhodně i pro poskytování služeb. Signifikantní je v této souvislosti jistě bezprostřední sled nadpisu části šesté („Poskytování sociálně-právní ochrany pověřenými osobami“) a na něj navazující rubriky § 48, „Výkon sociálně-právní ochrany pověřenými osobami“, a to již v původním znění zákona. Aby tento zmatek ještě nebyl úplný, přistupuje k tomu již třetí pojem v řadě, a to „zajišťování sociálně-právní ochrany“, použitý v § 35 odst. 1 a v § 4 odst. 1 jakož i ve stejném § 4 odst. 2 písm. c) pro správní činnost, naproti tomu v stejném § 4 odst. 2 v písm. d) pro „poskytování služeb“ a v písm. a) a b) stejného ustanovení pro agendu obcí a krajů v samostatné působnosti, která by sice obecně mohla být také správní činností, ale není jí. Neboť jedinou samostatnou působností obcí a krajů upravenou v zákoně o sociálně-právní ochraně dětí je, že tyto veřejnoprávní korporace „vytvářejí předpoklady pro kulturní, sportovní, jinou zájmovou a vzdělávací činnost dětí“. Jde tedy opět o poskytování služeb nebo jejich financování, a to zcela mimo sociálně-právní ochranu a vlastně i mimo rámec sociálních služeb vůbec. 

	Při zcela nezbytném rozlišování „výkonu“, „poskytování“ a „zajišťování sociálně-právní ochrany“ nejde o žádné „právnické“ hraní si se slovíčky, neboť popsaný zmatečný pojmový stav platné legislativy je závažným a palčivým nedostatkem. Jak bylo již výše naznačeno, zákon o sociálně-právní ochraně dětí v roce 1999 z dosavadní úpravy „sociální péče“ uměle vyňal administrativní sociální práci v podobě depistáže, prevence a poradenství (jde právě „jen“ o sociální práci, nikoli o poskytování sociálních služeb), úřední dohled nad „ohroženými dětmi“, zprostředkování cizí péče a osvojení, návrhová oprávnění a jinou součinnost se soudem, tedy „správní činnosti“, původně svěřené především okresním, dnes obecním úřadům (obcí s rozšířenou působností), popř. krajským úřadům. Dosavadním dávkám „sociální péče“ se raději zcela vyhnul a ponechal je tam, kde tehdy byly (až v roce 2012 inkorporoval dávky pěstounské péče). Vedle toho upravil některé sociální služby, když však stejné sociální služby v dosavadních předpisech opomněl s jedinou výjimkou „zařízení pro výkon pěstounské péče“ vypustit (součástí úpravy vyhlášky č. 182/1991 Sb. tak až do konce roku 2006 zůstaly výše zmíněné druhy sociálních služeb jako manželské a předmanželské poradny, domovy pro matky s dětmi, stanice pečovatelské služby pro děti aj., převzaté poté v modifikované podobě do tehdy nového zákona o sociálních službách). Právě tehdy (v letech 1999/2000) byla založena ona nešťastná duplicita souběžné úpravy totožných nebo velmi podobných druhů sociálních služeb v „obecných“ předpisech sociálního zabezpečení (od 1. 1. 2007 tedy v zákoně o sociálních službách) a v tomto „zvláštním“ zákoně o sociálně-právní ochraně dětí, a to s jedinou výše zmíněnou výjimkou, kterou bylo výslovné vypuštění býv. zařízení pro výkon pěstounské péče z okruhu zařízení sociálních služeb. Dokonce i tolik diskutovaná zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc podle § 42 a násl. komentovaného zákona (v tom smyslu, jak je zákonodárce zamýšlel) mají přesný odraz v § 60 zák. o soc. službách a § 25 prováděcí vyhlášky k němu č. 505/2006 Sb. upravujících druh služby „krizová pomoc“, poskytované i ve formě pobytové osobám (tedy i nezletilým), „které se nacházejí v situaci ohrožení zdraví nebo života, kdy přechodně nemohou řešit svoji nepříznivou sociální situaci vlastními silami,“ a to na dobu zpravidla nepřesahující 7 dní. Začalo se od roku 2000 dokonce hovořit o dvou zcela samostatných „systémech“ - „systému sociálních služeb“ na straně jedné a na straně druhé o jakémsi nikde nedefinovaném a v reálném světě neexistujícím „systému sociálně-právní ochrany dětí“ (myšleno „systému služeb sociálně-právní ochrany dětí“). K jím upraveným službám zákon o sociálně-právní ochraně dětí zavedl v roce 1999 nově povolovací režim v podobě vydávání oprávnění k jejich poskytování pod zcela nevhodným názvem „pověření k výkonu sociálně-právní ochrany“ (§ 48 až 50). Tento režim v roce 2006 v modifikované podobě pod mnohem výstižnějším názvem „Podmínky poskytování sociálních služeb / registrace“ převzal pro všechny jím upravené služby i zákon o sociálních službách. 

IX. Zásada rovného zacházení a zákazu diskriminace 
 
	Na rozdíl od slovenské právní úpravy neobsahuje zákon o sociálně-právní ochraně dětí výslovně zásadu rovného zacházení a zákazu diskriminace. Jak již bylo ale uvedeno v části V. Současné pojetí sociálně-právní ochrany dětí, její postavení v systému veřejného práva; vztah ke správnímu řádu, správní řád v § 2 odst. 4 ukládá postupovat ve skutkově shodných nebo podobných případech tak, aby nevznikaly nedůvodné rozdíly. Kromě toho § 7 odst. 1 spr. řádu výslovně zakotvuje rovné postavení dotčených osob včetně toho, že se rovnou měrou požaduje plnění jejich procesních povinností. Neboť výkonem sociálně-právní ochrany je zpravidla zasahováno do základních práv a svobod, vztahuje se na něj pravidlo čl. 1 věta první Listiny, podle něhož jsou lidé svobodní a rovní v důstojnosti i v právech, a čl. 3 odst. 1, podle něhož základní práva a svobody se zaručují všem bez rozdílu "pohlaví, rasy, barvy pleti, jazyka, víry a náboženství, politického či jiného smýšlení, národního nebo sociálního původu, příslušnosti k národnostní nebo etnické menšině, majetku, rodu nebo jiného postavení". Podobný neuzavřený výčet zakázaných diskriminačních důvodů, a to jak na straně dítěte, tak rodičů nebo zákonných zástupců, obsahuje též Úmluva o právech dítěte, když v čl. 2 odst. 1 stanovuje, že "státy, které jsou smluvní stranou této úmluvy, se zavazují respektovat a zabezpečit práva stanovená touto úmluvou každému dítěti nacházejícímu se pod jejich jurisdikcí bez jakékoli diskriminace podle rasy, barvy pleti, pohlaví, jazyka, náboženství, politického nebo jiného smýšlení, národnostního, etnického nebo sociálního původu, majetku, tělesné nebo duševní nezpůsobilosti, rodu a jiného postavení dítěte nebo jeho rodičů nebo zákonných zástupců". V odst. 2 stejného článku Úmluva o právech dítěte zdůrazňuje zásadu nediskriminace dítěte tak, že "státy, které jsou smluvní stranou úmluvy, učiní všechna potřebná opatření k tomu, aby dítě bylo chráněno před všemi formami diskriminace nebo trestání, které vyplývají z postavení, činnosti, vyjádřených názorů nebo přesvědčení jeho rodičů, zákonných zástupců anebo členů rodiny". 

	Sociálně-právní ochrana je součástí práva sociálního zabezpečení (srov. výše v části V. Současné pojetí sociálně-právní ochrany dětí, její postavení v systému veřejného práva; vztah ke správnímu řádu). Zákon č. 198/2009 Sb., antidiskriminační zákon, implementující u nás příslušné antidiskriminační předpisy Evropské unie, který je základní normou zajišťující právo na rovné zacházení, blíže vymezuje právo na rovné zacházení a zákaz diskriminace rovněž ve věcech sociálního zabezpečení [§ 1 odst. 1 písm. f)]. Podle antidiskriminačního zákona je zakázána diskriminace "z důvodu rasy, etnického původu, národnosti, pohlaví, sexuální orientace, věku, zdravotního postižení, náboženského vyznání, víry či světového názoru" (§ 2 odst. 3), a to rovněž tehdy, jedná-li se o důvod pouze domnělý (§ 2 odst. 5). Oproti Listině i Úmluvě o právech dítěte se jedná o taxativní výčet zakázaných diskriminačních důvodů. Je zakázána nejen přímá, můžeme říci zjevná, diskriminace, ale i její další formy, v první řadě diskriminace nepřímá, můžeme říci skrytá. Nepřímou diskriminací se rozumí takové jednání nebo opomenutí, kdy na základě zdánlivě neutrálního ustanovení, kritéria nebo praxe je dotčená osoba z některého z diskriminačních důvodů znevýhodněna oproti ostatním (§ 3 odst. 1 věta první). Při nepřímé diskriminaci se přitom nevyžaduje úmysl diskriminovat, ale odpovědnost za porušení zákazu diskriminace je objektivní. Ve všech činnostech prováděných v sociálně-právní ochraně, jak při poradenství, tak při kontrolních činnostech a dohledu, při ukládání výchovných opatření, ale zejména v procesu zprostředkování náhradní rodinné péče, je proto třeba velmi důsledně dbát na transparentnost a skutečně rovný přístup ke všem klientům, v první řadě k dětem, tak, aby nedocházelo zejména k oné, i nechtěné, skryté diskriminaci nepřímé. 

X. Krátký pohled na Slovensko a do Polska 
 
	Na Slovensku je ochrana práv dítěte upravena zákonem č. 305/2005 Z.z., o sociálnoprávnej ochrane detí a o sociálnej kuratele a o zmene a doplnení niektorých zákonov, z 25. května 2005, v platném znění. Účel sociálně-právní ochrany a sociální kurately v § 1 odst. 1 definuje tento zákon obecně jako "zabezpečenie predchádzania vzniku krízových situácií v rodine, ochrany práv a právom chránených záujmov detí, predchádzania prehlbovaniu a opakovaniu porúch psychického vývinu, fyzického vývinu a sociálneho vývinu detí a plnoletých fyzických osôb a na zamedzenie nárastu sociálnopatologických javov". V odst. 2 pak podobně jako zákon český definuje sociálně-právní ochranu, ovšem taxativním výčtem činností; jsou to zabezpečení "ochrany dieťaťa, ktorá je nevyhnutná pre jeho blaho a ktorá rešpektuje jeho najlepší záujem podľa medzinárodného dohovoru, dále zabezpečení výchovy a všestranného vývinu dieťaťa v jeho prirodzenom rodinnom prostredí, a třetí okruh činností je pak zabezpečení náhradného prostredia dieťaťu, ktoré nemôže byť vychovávané vo vlastnej rodine". Oproti starší české úpravě tu je důraznější akcent na přirozené rodinné prostředí (srov. zásady Úmluvy o právech dítěte, ale i zásady poskytování sociálních služeb ve smyslu zákona o sociálních službách). Sociálně-právní ochrana je definována též zabezpečením náhradního prostředí, tedy nutně nikoli jen náhradní rodinné péče. Na Slovensku došlo totiž již dříve ke sjednocení systému pobytové péče o ohrožené děti v resortu práce, sociálních věcí a rodiny, které Českou republiku teprve čeká. Slovenský zákon je svou systematikou i terminologií jinak velmi blízký zákonu o sociálně-právní ochraně dětí, proto se v něm lze velmi dobře orientovat. Z uvedeného důvodu však upravuje ve své části čtvrté „Výkon opatření sociálně-právní ochrany a sociální kurately v zařízení“, jímž je centrum pro rodinu a děti, které do sebe nově podle novely č. 61/2018 Zb. z. zahrnulo dřívější předmět činnosti slovenských dětských domovů, dětských domovů pro nezletilé bez doprovodu a krizových středisek; tedy inkorporuje v plném rozsahu materii, upravenou u nás v zák. č. 109/2002 Sb., o výkonu ústavní výchovy nebo ochranné výchovy ve školských zařízeních a o preventivně výchovné péči ve školských zařízeních a o změně dalších zákonů (dále jen „zák. č. 109/2002 Sb.“), a části čtvrté, hlavě II zákona o zdravotních službách. 

	Podobným způsobem jako na Slovensku upravuje oblast sociálně-právní ochrany rovněž novější polský zákon o podpoře rodin a systému náhradní péče z 9. června 2011, když také inkorporuje celou oblast péče náhradní včetně výchovy ústavní ve všech jejích formách. 

K odst. 2 
 
XI. Ochrana dítěte v jiných právních předpisech 
 
	Zákon o sociálně-právní ochraně dětí není výlučným předpisem, který upravuje ochranu zájmů dítěte. Ochrana zájmů dítěte vyplývá z celé řady dalších předpisů. Úpravou zákona o sociálně-právní ochraně dětí tyto zvláštní právní předpisy nejsou dotčeny. Tak např. zákon č. 372/2011 Sb., o zdravotních službách, upravuje poskytování zdravotních služeb nezletilému pacientovi (§ 35) či hospitalizaci pacienta a poskytování zdravotních služeb bez souhlasu (§ 38). Právo na vzdělání je upraveno ve školském zákoně a řadou souvisejících školských předpisů. Výkon ústavní a ochranné výchovy a preventivně výchovná péče ve školských zařízeních jsou dosud předmětem úpravy zákona č. 109/2002 Sb. Přes ojedinělost takového stavu v Evropě je dosud rovněž upraveno poskytování ústavní péče o nejmenší děti v kojeneckých ústavech (resp. v dětských domovech pro děti do 3 let věku), a to v zákoně o zdravotních službách, poněkud nesystematicky v části čtvrté (Postavení pacienta a jiných osob v souvislosti s poskytováním zdravotních služeb), hlavě II (Zdravotní služby a zaopatření, poskytované v dětských domovech pro děti do 3 let věku), v pouhých dvou paragrafech (§ 43, § 44 zák. o zdrav. službách). Tato úprava je přitom zcela nedostatečná a svým rozsahem i obsahem odpovídá stále 60. létům 20. století, kdy oproti úpravě bývalého zákona č. 20/1966 Sb., o péči o zdraví lidu, byla materie rozšířena pouze o úpravu ošetřovného, jehož úhrada je stanovena nově jako povinnost osob povinných výživou dítěte. 

XII. Uplatnění zásady subsidiarity 
 
	Nejenže uvedené předpisy nejsou obecně dotčeny, jak stanovuje odst. 2, ale z obecné zásady subsidiarity vyplývá i to, že subjekty, jež se těmito předpisy řídí, jsou nejen oprávněny, ale i mají konat právě to a všechno to, co jim tyto předpisy svěřují. Chybný by tak byl postup, jehož cílem je přenášení odpovědnosti a zajištění řešení ochrany dítěte na orgán sociálně-právní ochrany dětí, je-li příslušný subjekt kompetentní věc řešit sám v mezích své působnosti. To samozřejmě platí též ve vztahu k obecné sociální práci a rozdělení činnosti jednotlivých útvarů v rámci jednoho obecního úřadu obce s rozšířenou působností, resp. ve vztahu k pověřeným obecním úřadům v jeho správním obvodu (srov. výklad v části III. Policejní, poradenská aj. role orgánu sociálně-právní ochrany). 

XIII. Pouze relativní samostatnost ochrany dítěte podle jiných právních předpisů 
 
	Naproti tomu "nedotčenost" těchto právních předpisů není absolutní, což lze podtrhnout i v kontextu reformy systému péče o ohrožené děti. Školská zařízení pro výkon ústavní a ochranné výchovy a střediska výchovné péče spolupracují s orgány sociálně-právní ochrany dětí v souladu s individuálním plánem ochrany dítěte (§ 1 odst. 4 zák. č. 109/2002 Sb.), jinými slovy, výstupy a opatření uvedeného nástroje sociální práce, vytvářeného na základě multidisciplinární spolupráce orgánem sociálně-právní ochrany, jsou pro tyto subjekty závazné (viz dále výklad k § 29). 

	"Suverenita" subjektů, jejichž činnost je upravena jinými zákony, je prolomena rovněž všeobecnou oznamovací povinností (§ 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), či všeobecnou povinností na výzvu sdělovat údaje (§ 53 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), a v případě pobytových ústavních zařízení všech typů rovněž povinnostmi vyplývajícími z úpravy dozoru nad dětmi v ústavní péči (§ 29 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

K odst. 3 
 
XIV. Sociálně-právní ochrana dětí ve světle práva Evropské unie 
 
	V důsledku inkorporace úpravy dávek pěstounské péče byla v odst. 3, doplněném novelou zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 401/2012 Sb., zdůrazněna zásada vyplývající i bez toho z práva Evropské unie, totiž zásada jeho přednosti před vnitrostátní úpravou. Ustanovení je výchozí normou pro oblast koordinace dávek pěstounské péče, jak je patrné zejména z přehledu norem unijního práva v zákonné poznámce pod čarou č. 55; k tomu srov. výklad k části páté, hlavě II (Dávky pěstounské péče) a hlavě III (Společná ustanovení o dávkách pěstounské péče). 

	Na úseku vlastní sociálně-právní ochrany realizované správními úřady má však právo Evropské unie (s výjimkou zmíněné oblasti koordinace dávek pěstounské péče podle zdejšího ustanovení a oblasti ochrany před diskriminací - viz výše výklad v části IX. Zásada rovného zacházení a zákazu diskriminace) především interpretační význam. Podle čl. 3 odst. 3 druhého pododstavce Smlouvy o Evropské unii ve znění Lisabonské smlouvy Unie podporuje též ochranu práv dítěte a tato agenda tak patří mezi aktivity směřující k naplnění hlavního cíle Unie, vyjádřeného v odst. 1 cit. ustanovení, jímž je vedle podpory míru a hodnot Unie též podpora blahobytu obyvatel Unie, zde tedy konkrétně dětí. 

	Sociální politika obecně patří logicky v souladu se zásadou subsidiarity (srov. čl. 5 Smlouvy o Evropské unii ve znění Lisabonské smlouvy) nikoli mezi výlučné pravomoci Unie, ale mezi unijní pravomoci sdílené s členskými státy [srov. čl. 4 odst. 2 písm. b) Smlouvy o fungování Evropské unie ve znění Lisabonské smlouvy, dále jen "SFEU"], a to v rozsahu části třetí (Vnitřní politiky a činnosti Unie), hlavy X (Sociální politika) SFEU. Ustanovení této části SFEU cílí především na oblast sociální ochrany zaměstnanců, rovnost příležitostí a boj proti sociálnímu vyloučení. Oblast "modernizace systémů sociálního zabezpečení", zmíněná v čl. 153 odst. 1 písm. k) SFEU, kam by bylo možno ochranu práv dětí realizovanou správními orgány zařadit, nespadá mezi oblasti, v nichž by mohly orgány EU přijímat konkrétní závazná opatření (srov. čl. 153 odst. 2 SFEU), nicméně Komisi je ve smyslu čl. 156 SFEU svěřena určitá "měkká" působnost za účelem podpory spolupráce mezi členskými státy a koordinace jejich činností ve všech oblastech sociální politiky včetně sociálního zabezpečení. V rámci této působnosti Komise po konzultaci Hospodářského a sociálního výboru "zaujímá stanoviska a vyvíjí podněty ve snaze stanovit směry a ukazatele" (tamtéž). To koresponduje i s vymezením oblastí pravomocí EU, když podle čl. 5 odst. 3 SFEU může Unie "dávat podněty pro zajištění koordinace sociálních politik členských států". 

	Významným unijním dokumentem je rovněž Listina základních práv Evropské unie (dále jen „Listina základních práv EU“), která potvrzuje práva vyplývající především z ústavních tradic členských států a mezinárodních závazků společných členským státům (srov. její preambuli). V čl. 7 je potvrzeno právo na respektování soukromého a rodinného života, přičemž Vysvětlení k Listině základních práv, vyhotovené prezídiem Konventu (dále jen „Vysvětlení“), tu přímo odkazují na čl. 8 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv, tedy i na ustálenou interpretaci zmíněné úmluvy Evropským soudem pro lidská práva ve Štrasburku (srov. např. výklad k § 5). Článek 24 Listiny základních práv EU, nadepsaný Práva dítěte, pak konvenčním způsobem potvrzuje právo dětí na ochranu a péči nezbytné pro jejich blaho, participační práva dítěte (odst. 1), zásadu nejlepšího zájmu dítěte (v českém znění Listiny základních práv EU „nejvlastnější zájem dítěte“; odst. 2) a právo dítěte na udržování osobních vztahů a přímý styk s oběma rodiči, ledaže by to bylo v rozporu se zájmy dítěte (odst. 3). Vysvětlení tu přímo odkazují na čl. 3, 9, 12 a 13 Úmluvy o právech dítěte. V této souvislosti lze poukázat, že podle rozhodnutí rakouského Ústavního soudu ve spojených věcech U 466/11-18 a U 1836/11 z 14. března 2012 „mezi kritéria přezkumu ústavnosti kromě rakouské ústavy a mezinárodních smluv (-) přibyla i Listina základních práv Evropské unie“ (recenze na článek: Klaushofer, R., Palmstorfer, R. Rakouský ústavní soud používá Listinu základních práv Evropské unie jako kritérium přezkumu: účinky na unijní právo. In: Správní právo. 2013, č. 6, Legislativní příloha II-III/2013, s. LXXIII). Proto je namístě při výkonu sociálně-právní ochrany dětí přihlížet i k vývoji v ostatních členských státech Evropské unie a k tamější právní úpravě a realizaci ochrany práv dětí. Tento aspekt je významný především v procesu reformy systému péče o ohrožené děti v České republice, když lze konstatovat, že česká realita především na úseku výkonu ústavní výchovy má za „starými“ členskými státy zpoždění cca 30 až 40 let, a i za srovnatelnými „novými“ státy „blízkého zahraničí“ zhruba patnáctileté. Z toho důvodu mohou být významné i případné budoucí podněty a stanoviska Komise. 

Judikatura:

Každý člověk, ať nezaviněně či dílem svým přičiněním, se ve svém životě může dostat do situace, kterou není s to sám vyřešit a která mu dočasně zabraňuje řádně pečovat o své dítě. Vedle rodiny a institucí občanské společnosti je to pak především stát, který má v takových případech klíčovou roli a má a musí činit aktivně kroky k znovuobnovení svazku mezi biologickým rodičem a jeho dítětem, nadto v situaci, kdy první stěžovatelka od počátku projevovala snahu o řešení své tíživé osobní situace, do které se dostala ne svým zaviněním. Ústavní soud, nepochybuje o ryzích úmyslech orgánů sociálně-právní ochrany dětí a Fondu ohrožených dětí, se však v této souvislosti nemůže ubránit konstatování, že kdyby tyto orgány věnovaly stejnou práci aktivní pomoci matce, jako zarputile podnikaly řadu kroků k omezení jejích rodičovských práv, nemusela dnes být nezletilá v pěstounské péči a k možná již neodčinitelnému zásahu do vztahu mezi matkou a dítětem vůbec nemuselo dojít. 
(II. ÚS 485/10) 
ESLP již mnohokrát uvedl (viz např. rozhodnutí ve věci Fiala proti České republice ze dne 18.7.2006 a Bergmann proti České republice ze dne 27.10.2011), že základním cílem čl. 8 je sice ochrana jednotlivce před svévolnými zásahy orgánů veřejné moci, toto ustanovení však smluvnímu státu neukládá jen povinnost zdržet se takových zásahů: tento spíše negativní závazek může být doplněn o pozitivní závazky, jež jsou pevně spjaty s účinným respektováním soukromého či rodinného života. Ty mohou zahrnovat přijetí opatření směřujících k respektování rodinného života až po úroveň vztahů mezi jednotlivci, k nimž mimo jiné patří zavedení vhodného a dostatečného právního nástroje k zajištění legitimních práv zúčastněných osob a plnění soudních rozhodnutí, popř. vhodných zvláštních opatření (viz rozhodnutí ve věci Zawadka proti Polsku ze dne 23.6.2005). Z čl. 8 tak vyplývá právo rodiče na to, aby byla přijata opatření, která mu umožní styk se svým dítětem, i povinnost vnitrostátních orgánů taková opatření přijmout. (...) ESLP ve své judikatuře konstantně připouští, že v této citlivé oblasti je k donucovacím prostředkům třeba přistupovat s maximální opatrností (rozhodnutí ve věci Reigado Ramos proti Portugalsku ze dne 22.11.2005), a že čl. 8 Úmluvy v žádném případě neopravňuje rodiče k tomu, aby vyžadoval přijetí opatření, jež by poškozovala zdraví a rozvoj dítěte (rozhodnutí velkého senátu ve věci Elsholz proti Německu ze dne 13.7.2000). Rozhodující je zjistit, zda státní orgány přijaly za účelem usnadnění styku veškerá opatření, která od nich bylo možné v daném případě rozumně očekávat (rozhodnutí ve věci Nuutinen proti Finsku ze dne 27.6.2000). Je třeba připomenout, že v takových případech se vhodnost opatření posuzuje podle rychlosti jeho provedení (rozhodnutí ve věci Maire proti Portugalsku ze dne 26.6.2003). (...) Rodinné vztahy jsou totiž primárně založeny na jiných než právních normativních systémech, a proto právo, byť má a musí do těchto vztahů vstupovat, musí být interpretováno a aplikováno nikoli mechanicky, formalisticky, ale citlivě, s výlučným ohledem na jeho účel. Rodina není obchodní společnost, právně nelze uchopit a vymezit všechny vazby mezi rodinnými příslušníky na rozdíl od toho, jak je tomu mezi statutárními orgány, ba právě naopak je třeba vždy na základě individuálních okolností hledat řešení, jež v maximální možné míře povede k zákonem předvídanému účelu, v daném případě k zajištění vztahu otce a syna. 
(II. ÚS 3765/11) 
Soud v této souvislosti připomíná, že možnost umístit dítě do prostředí vhodnějšího pro jeho výchovu nemůže sama o sobě odůvodňovat jeho násilné odnětí biologickým rodičům; takový zásah do práva rodičů těšit se rodinnému životu se svým dítětem ve smyslu článku 8 Úmluvy musí být nadto ještě "nezbytný" s ohledem na další okolnosti (K. a T. proti Finsku [velký senát], viz výše, § 173; Kutzner proti Německu, viz výše, § 69). Článek 8 navíc ukládá státu pozitivní závazky, které jsou těsně spjaty s účinným "respektováním" rodinného života. Jakmile je tedy prokázána existence rodinného vztahu, musí stát v zásadě jednat tak, aby se tento vztah mohl rozvíjet, a přijmout vhodná opatření za účelem sloučení rodiče s dítětem (Kutzner proti Německu, viz výše, § 61). (...) Dle názoru Soudu se tedy jednalo o materiální nedostatek, který mohly vnitrostátní orgány zhojit pomocí jiných prostředků než úplným rozdělením rodiny, což je zjevně nejradikálnější řešení, které lze použít pouze v nejzávažnějších případech. (...) Soud se totiž domnívá, že úlohou orgánů sociálně-právní ochrany je právě pomoc osobám v nesnázích, které nemají nezbytné znalosti o systému, vést jejich kroky a poskytnout jim radu mimo jiné o různých druzích sociálních dávek, o možnostech získání sociálního bytu a o ostatních prostředcích k překonání jejich obtíží. 
(stížnost č. 23848/04 Wallová a Walla proti České republice) 
Pro rodiče a dítě je být spolu podle ustálené judikatury Soudu základním prvkem rodinného života (Kutzner proti Německu, viz výše, § 58) a vnitrostátní opatření, která jim v tom brání, představují zásah do práva zaručeného článkem 8 Úmluvy [K. a T. proti Finsku (velký senát), č. 5702/94, § 151, ESLP 2001-VII]. Takový zásah není v rozporu s článkem 8, pouze je-li "v souladu se zákonem", sleduje-li některý nebo některé z cílů uvedených v druhém odstavci tohoto článku a je-li pro dosažení těchto cílů "nezbytný v demokratické společnosti". Pojem "nezbytnosti" znamená zásah založený na naléhavé společenské potřebě, která je zejména přiměřená sledovanému legitimnímu cíli (viz například Couillard Maugery proti Francii, č. 64796/01, § 237, 1. červenec 2004). 
(Stížnost č. 23499/06 Havelka a ostatní proti České republice) 
Společnost musí být ochotná tolerovat velmi různé standardy rodičovství, včetně excentrického, sotva adekvátního či nekonzistentního. Z toho vyplývá, že děti budou mít nevyhnutelně jak velmi rozdílné zkušenosti se svými rodiči, tak nerovné důsledky z toho vyplývající. To znamená, že některé děti budou zažívat znevýhodnění a újmu, zatímco jiné budou prospívat v milující atmosféře bezpečí a emocionální stability. Toto jsou důsledky naší omylné humanity a není úkolem státu ušetřit děti všech důsledků defektního rodičovství. To by jednoduše nebylo jakkoli proveditelné. 
(Vrchní soud Anglie a Walesu Re L /Care: Treshold Criteria/ [2007] 1 FLR 2050) 
 
Související předpisy: 

čl. 4 odst. 4, - čl. 32 Listiny, - Úmluva o právech dítěte, - Listina základních práv Evropské unie, - čl. 4 odst. 2 písm. b), čl. 153 odst. 1 písm. k), odst. 2, čl. 156 SFEU, - čl. 8 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv, - čl. 1, čl. 2 odst. 3 Ústavy, - § 1 odst. 1, § 2 odst. 1, § 3 odst. 1, odst. 2 písm. b), § 81, § 655, § 794, § 855, § 857 odst. 1, § 858, § 867, § 884, § 906 až 908, § 910, § 925, § 953, § 954 odst. 1, § 958, § 962, § 971 odst. 1 obč. zák., - spr. řád, - § 15 až 20, § 22 z. s. m., - § 37 odst. 3, § 60, § 92, § 93 zák. o soc. službách, - § 63 až 65 zák. o pomoci v hmotné nouzi, - § 4a odst. 1 zák. č. 73/2011 Sb., o Úřadu práce České republiky, - zák. č. 109/2002 Sb., - § 118 odst. 1, § 120c odst. 1 zák. č. 582/1991 Sb., o organizaci a provádění sociálního zabezpečení, - § 35, § 43, § 44 zák. o zdrav. službách, - § 2 odst. 3, 5, § 3 odst. 1 antidiskriminačního zákona, - vyhláška č. 332/2013 Sb., o vzoru Standardizovaného záznamu sociálního pracovníka 

Literatura:

Klaushofer, R., Palmstorfer, R. Rakouský ústavní soud používá Listinu základních práv Evropské unie jako kritérium přezkumu: účinky na unijní právo. In: Správní právo, 2013, č. 6, Legislativní příloha II-III/2013, s. LXXIII. 

Křístek, A. Půlkulaté jubileum. K patnácti letům zákona o sociálně-právní ochraně dětí. Sociální práce. 2015, č. 4, s. 23-31. 
Křístek, A. Pojem „sociálně-právní ochrany dětí“ a problematika úhrady za „služby pro rodinu“. Právo a rodina. 2016, č. 8, s. 6-11. 
 
Tilsch, E. Občanské právo. Část všeobecná. Praha: Všehrd, 1925, s. 99. 

Tröster, P. a kol. Právo sociálního zabezpečení. 2. vyd. Praha: C. H. Beck, 2002, s. 269. 

 § 2 

(Pojem dítěte [1]; Osobní a územní působnost zákona [2, 3]) 
Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Návrhem zákona se vymezuje, v souladu s Úmluvou o právech dítěte, pojem dítě; dítětem je osoba nezletilá. Dosažení zletilosti se řídí občanským zákoníkem. 

	Sociálně-právní ochrana v rozsahu stanoveném návrhem zákona se bude zajišťovat dětem, které na území České republiky trvale nebo dlouhodobě pobývají, a to bez ohledu na to, zda jde o české občany nebo cizince. V omezeném rozsahu, tj. v rozsahu zajištění nezbytné pomoci, se bude sociálně-právní ochrana poskytovat i dětem, které se na území České republiky zdržují jen přechodně. 

	K zák. č. 103/2013 Sb.: V souvislosti s transpozicí směrnice 2011/95/EU se stanovuje, že se sociálně-právní ochrana poskytuje i dětem, které na území pobývají s rodiči a rodiče zatím neučinili krok k legalizaci jejich pobytu na území České republiky (tato situace vzniká u dětí narozených na území). Rodiče na území pobývají v postavení žadatelů o udělení mezinárodní ochrany, na základě víza za účelem strpění pobytu na území nebo jako azylanti či osoby s doplňkovou ochranou. Dále se výslovně stanovuje, že sociálně-právní ochrana se poskytuje i dětem, kterým byl na území České republiky udělen azyl nebo doplňková ochrana. 

	K zák. č. 303/2013 Sb.: Zákonem č. 401/2012 Sb., kterým se mění zákon č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí, byla do § 10 odst. 3 doplněna nová ustanovení písm. c) až d), avšak na nezletilé svéprávné děti by se měla vztahovat pouze stávající ustanovení písm. a) a b). Dále bylo do zákona doplněno vymezení sociální kurately pro děti a mládež v § 32 odst. 4, která by se měla zaměřovat i nezletilé svéprávné děti (viz např. účast na přestupkovém a trestním řízení proti mladistvému, spolupráce s Probační a mediační službou, pomoc dětem po propuštění z ústavního zařízení nebo z věznice, včetně zajištění návazné péče dětem po dosažení zletilosti). 

Přehled výkladu: 
 
I. Pojem dítěte z hlediska sociálně-právní ochrany dětí 
 
II. Postupné nabývání svéprávnosti nezletilými 
 
III. Speciální úpravy dílčí svéprávnosti nezletilých 
 
IV. Dovolený rozsah sociálně-právní ochrany dětí poskytované starším nezletilým 
 
V. Osobní a územní působnost zákona 
K odst. 1 
 
I. Pojem dítěte z hlediska sociálně-právní ochrany dětí 
 
	Podle čl. 1 Úmluvy o právech dítěte se dítětem rozumí každá lidská bytost mladší osmnácti let, pokud podle právního řádu, jenž se na dítě vztahuje, není zletilosti dosaženo dříve. Takto vymezeným dětem je proto třeba zajistit sociálně-právní ochranu, na níž je tak za současného splnění dalších zákonných podmínek založen veřejnoprávní nárok. Jde totiž o sociální pomoc jako součást sociálního zabezpečení, nikoli o nějakou „sociální represi“ apod. Proto je ostatně sociálním kurátorům pro děti a mládež v (trestním) řízení ve věcech mládeže svěřena působnost podávat opravné prostředky pouze „ve prospěch“ mladistvého, nikoli v jeho neprospěch (např. na nějaká „přísnější“ opatření, než o jakých rozhodl soud), což celkovou koncepci a filozofii sociálně-právní ochrany vystihuje velice výmluvně. 

	Občanský zákoník pojem (právní) zletilosti a svéprávnosti rozlišuje - nabytí plné svéprávnosti je možné buď dosažením zletilosti (§ 30 odst. 1 obč. zák.), nebo uzavřením sňatku, aniž by však současně bylo dosaženo právní zletilosti (tamtéž, odst. 2). Je připuštěna i emancipace, tj. přiznání plné svéprávnosti (jakési „umělé“ zletilosti), výrokem soudu (tamtéž, dále § 37 obč. zák.) i bez uzavření manželství. Zesvéprávněný mladistvý, ať již v důsledku uzavření manželství (byť i později prohlášeného za neplatné), nebo na základě výroku soudu, bude v těchto případech sice plně svéprávný, tedy bude u něho dosaženo stejného účinku, k němuž dříve směřovalo „nabytí zletilosti“, avšak bude současně de iure stále nezletilou osobou, tedy „dítětem“ ve smyslu Úmluvy i komentovaného zákona. Dříve než v 18 letech zletilosti není tedy po roce 2014 u nás možné nabýt, a z tohoto důvodu je nutno v souladu s definicí dítěte vycházející z Úmluvy o právech dítěte za dítě ve smyslu českého práva považovat i emancipovaného nezletilce. 

II. Postupné nabývání svéprávnosti nezletilými 
 
	Subjektivita (právní osobnost). Jak uvádí důvodová zpráva k občanskému zákoníku, „jedním z klíčových pojmů právního řádu je pojem osoby, tedy právního subjektu, bodu, k němuž se vztahují práva a povinnosti jako účinky právního řádu. S osobou je spojena kategorie právní osobnosti (personnalité juridique, juridical personality, Rechtspersönlichkeit, rechtspersoonlikheid apod.). Ustanovení § 15 odst. 1 obč. zák. stanoví: „Právní osobnost je způsobilost mít v mezích právního řádu práva a povinnosti“. Podle § 19 odst. 1 obč. zák. „každý člověk má vrozená, již samotným rozumem a citem poznatelná přirozená práva, a tudíž se považuje za osobu“. Podle § 23 obč. zák. „člověk má právní osobnost od narození až do smrti“. Tuto právní osobnost má tedy dítě již od narození, novorozenec, batole. Svá práva (a povinnosti) však z povahy věci osoba takto útlého věku sama uplatňovat („zatím“) nemůže (srov. dále). 

	Částečná svéprávnost nezletilých (způsobilost k právním činům) je v českém právním řádu upravena dvojím způsobem. A to buď obecně (a velmi stručně), nebo zvláštními ustanoveními, které obvykle obsahují i konkrétní věkovou hranici, jejímž dosažením nabývá dítě, nedospělec nebo dospělý nezletilý (mladistvý) svéprávnost dílčím způsobem. Podle § 15 odst. 2 obč. zák. „svéprávnost je způsobilost nabývat pro sebe vlastním právním jednáním práva a zavazovat se k povinnostem (právně jednat)“ - a třeba dodat, také samostatně řídit své jednání (realizovat svá práva - proto také „svéprávnost“). Nezletilí svou částečnou svéprávnost nabývají postupně, jak vyplývá z velmi stručného § 31 obč. zák.: „Má se za to, že každý nezletilý, který nenabyl plné svéprávnosti, je způsobilý k právním jednáním co do povahy přiměřeným rozumové a volní vyspělosti nezletilých jeho věku.“ S tím souvisí i jejich způsobilost deliktní. Ustanovení § 24 věta první obč. zák. opět velmi obecně stanovuje, že „každý člověk (tj. i nezletilý) odpovídá za své jednání, je-li s to posoudit je a ovládnout“. Tato norma je doplněna v § 2920 odst. 1 obč. zák., podle něhož „nezletilý, který nenabyl plné svéprávnosti, (-) nahradí způsobenou škodu, pokud byl způsobilý ovládnout své jednání a posoudit jeho následky“. 

	V obecné rovině platné občanské právo neupravuje věkové hranice pro postupné nabývání částečné (dílčí) svéprávnosti nezletilými, na rozdíl od obecného práva, od práva platného u nás do r. 1950, resp. až 1964, a na rozdíl od právních řádů těch (středo-) evropských států, v nichž neproběhly socialistické experimenty. Protože zmíněný § 31 obč. zák. ovšem potřebuje vždy výklad (včetně věkových hranic), plně se pro něj konvenční právní zásady hodí. Navíc v situaci, kdy občanský zákoník v těchto obecných otázkách mlčí, platí jistě právě obecné právo (podepřené případně komparací s ostatními úpravami kontinentálních právních řádů), což ostatně plyne jednak z Listiny (její Preambule), jednak přímo z občanského zákoníku (§ 2 odst. 1 či § 10 odst. 1, 2). 

	Absence úpravy obecných věkových hranic pro postupné nabývání svéprávnosti nezletilými v českém právu od poloviny 60. let přinesla za desítky let svého praktického uplatňování ještě jeden zcela nežádoucí a samozřejmě nezamýšlený praktický a ve své podstatě mimoprávní či přímo protiprávní důsledek. Totiž skutečnost, že v řadě právních vztahů je na nezletilou osobu nahlíženo jako na zcela nesvéprávnou bez ohledu na to, zdali je jí 5 let (kde je uvedený přístup na místě) nebo třeba 16 let (kde se naopak jedná o zcela absurdní ignorování osobnosti člověka). Ani původní právní úprava ovšem nesledovala vůbec žádný záměr znesvéprávnit nezletilé a vyloučit je zcela (nebo podstatně) z právního styku. Podstata je tedy v založení možnosti zpětného prohlášení právního jednání (např. již uzavřené smlouvy) za neplatné soudem a v restituci in integrum (srov. § 581 obč. zák.), nikoli v nějakém generálním zákazu samostatného právního jednání nezletilých. Důvodová zpráva k občanskému zákoníku z roku 2012 tu pak výslovně uvádí: „Třebaže paragrafové znění návrhu tento pojem nezavádí, vrací se osnova ke koncepci částečné svéprávnosti nezletilých“. V rozporu s tím vším dokonce i orgány sociálně-právní ochrany dětí často i ke svým dospělým nezletilým chráněncům (tj. starším 14, v řadě případů se to však týká i chráněnců starších 16 či dokonce 17 let) přistupují nikoli jako k subjektům nadaným širokým rozsahem práv a vlastní svéprávností, ale jako k pouhým objektům - předmětům - ochrany, které jsou zcela nesvéprávné a neschopné tak samostatně vstupovat do jakýchkoli právních vztahů. Z toho mj. také vyplývá, že je u nás v rozporu s ratiem právní úpravy, a to nejen orgány sociálně-právní ochrany, ale dokonce i poručenskými soudy, tolerováno a praktikováno např. upravování styku dospělých nezletilých s rodiči, svěřování dospělých nezletilých do péče jednoho z rodičů nebo „náhradní péče“, zejména kolektivního (ústavního) typu, které je přitom možné pouze do dosažení 14, nejvýše pak 15 let věku nezletilých osob, a to ačkoli tyto osoby jsou plně způsobilé uzavřít smlouvu o poskytování služeb pobytové formy a není třeba, aby takovou smlouvu nahrazoval soud svým rozhodnutím (např. o „nařízení ústavní výchovy“). Omezit svobodu pohybu a pobytu dospělého nezletilého staršího 14 (popř. 15 let) lze totiž buď jen prostředky trestního práva (trestní opatření odnětí svobody, ochranné léčení, zabezpečovací detence, ochranná výchova, uložení výchovné povinnosti mladistvému, aby bydlel s rodičem nebo jiným dospělým atd.) nebo v civilním detenčním řízení (§ 104 a násl. obč. zák.), popř. soudní aprobací držení v zařízení sociálních služeb (§ 91a-91c zák. o soc. službách a § 84-84b z. ř. s.). Určitou nápravu popsaného neblahého obecného stavu se snaží přinášet doktrína tzv. participačních práv dětí, vycházející především z čl. 12 Úmluvy o právech dítěte. Její dopady jsou však omezené, a to především proto, že participace v tomto (nesprávném) pojetí je pouze právem procesního charakteru - právem na informování a projednání a právem vyjadřovat své názory, nikoli právem samostatně za sebe rozhodovat. Z tohoto hlediska je problematika dílčí postupně nabývané svéprávnosti nezletilých mnohem významnější než problematika „participačních práv“. K problematice těchto „participačních práv“ srov. blíže výklad k § 8 odst. 2 a 3. 

	Z obecného práva vyplývá, že děti jsou osoby do 7. roku věku (dle obecného práva infantia), nedospělci do dovršení 14 let (dle obecného práva impuberes) a nezletilci, tj. dospělí nezletilí (u nás rovněž souhrnný pojem „dorost“, „mládež“, či „mladiství“, v pracovním, trestním a přestupkovém právu ovšem až po dosažení 15. roku věku) jsou osoby do dovršení 18. roku věku [dle obecného práva puberes XXV (tj. nyní XVIII) annorum minores]. To odpovídá i pojetí v jiných odvětvích než v občanském právu: „Podle ustáleného názvosloví v sociální péči jde o nedospělce, dospělí nezletilí nazývají se zpravidla dorostem.“ (Rouček F., Sedláček J. Komentář k československému zákoníku občanskému a občanské právo platné na Slovensku a v Podkarpatské Rusi. Díl prvý. V. Linhart: Praha 1935, s. 888). Především od toho, zda se jedná o dítě „ve vlastním slova smyslu“ (do 7 let věku), nedospělce (do 14 let věku), nezletilce („dospělého nezletilého“ či „mladistvého“, do 18 let věku) nebo zletilou osobu (starší 18 let), se odvíjí obsah její svéprávnosti - tedy rozsah toho, v čem se může za sebe rozhodovat sama i bez jakéhokoli poručníkování třetí osoby, a v jakém rozsahu může sama též jednat („řídit výkon svých práv a povinností sama“) - a negativně pak, v čem nemůže být již zvnějšku kýmkoli třetím omezována a omezena (bez výslovného ustanovení zákona, popř. bez rozhodnutí soudu). V § 30 odst. 1 obč. zák. je pak stanovena nejzazší hranice - „plně svéprávným se člověk stává zletilostí. Zletilosti se nabývá dovršením osmnáctého roku věku“. Plné svéprávnosti však lze dosáhnout i dříve - emancipací. A to ve dvojí, resp. trojí formě: 1. uzavřením manželství osobou starší 16 let (§ 30 odst. 2, § 672 odst. 2 obč. zák.), 2. zesvéprávněním osoby starší 16 let formou prominutí let (venia aetatis; § 37 odst. 1 obč. zák.) nebo emancipací formou propuštění z rodičovské odpovědnosti nebo z poručenství (§ 37 odst. 2 obč. zák.); ve všech těchto případech je přitom nezbytný souhlas soudu. Ve všech těchto případech končí nutně také jiná forma péče o dítě jako opatření rodinného práva (trestní sankce, např. ochranná výchova či ochranné léčení, popř. výkon trestu odnětí svobody apod. samozřejmě dosažením věku 18 let nebo emancipací naopak končit vždy nemusí); k tomu srov. dále. Někdejší prodloužení nezletilosti nad obecnou hranici dosažení let (tedy současné „nedosažení plné svéprávnosti“ - tzv. prodloužení otcovské moci nebo prodloužení poručenství) není již od roku 1950 v českém (československém) právu nijak upraveno. Zletilou osobu lze pouze omezit v její jinak plné svéprávnosti podle § 55 a násl. obč. zák. Občanský zákoník u této kategorie nezletilých umožňuje (§ 33) provozovat obchodní závod nezletilému, který nenabyl plné svéprávnosti, se souhlasem zákonného zástupce a s přivolením soudu (jsou to podmínky kumulativní; spodní věková hranice sice stanovena není, avšak je zřejmé, že se bude jednat zásadně o tradiční hranici 14/15 let, výjimečně 12 let). 

	Interpretací § 31 obč. zák. a s přihlédnutím k tradičním úpravám jakož i k obecnému právu lze tedy dojít k závěru, že děti mladší 7 let nejsou vůbec způsobilé právně jednat a jedná za ně jejich zákonný, popř. jmenovaný zástupce, popř. zástupce jedná sice prostřednictvím takového dítěte ve smyslu § 32 obč. zák., avšak lze říci, že dítě tu je jen jakýmsi „živým nástrojem“ (např. pětiletému dítěti je dána na veřejné plovárně do ruky dvacetikoruna a je vysláno zakoupit ke stánku limonádu). 

	Nedospělci starší 7 let a mladší 14 let jsou již způsobilí právně jednat ve věcech, které jsou výhradně k jejich prospěchu (přijetí daru, využití bezplatné služby apod.), a k uzavírání smluv, při nichž se plní hned při jejich uzavření a které jsou přiměřené jejich věku (běžný nákup v obchodě, využití ihned konzumované služby za úplatu - např. kadeřnictví, zaplacení jízdného, jízda na kolotoči); mohou vkládat peníze na svůj účet (vkladní knížku), vybírat je pak mohou jen, pokud zákonný zástupce tuto možnost vůči bance nebo spořitelně výslovně nevyloučil, podmínkou však zpravidla bude prokázání totožnosti vhodným dokladem na přepážce (to samozřejmě neplatí v případě výběru hotovosti kartou). Nedospělci ve věku 7-14 let mohou disponovat se svým majetkem přiměřeného rozsahu, který jim byl někým, zpravidla blízkou osobou, svěřen k přímému užitku (např. kapesné, předměty běžné osobní potřeby, jízdní kolo apod.). Jiná jednání oboustranně závazná mohou nedospělci činit jen s přivolením zákonného zástupce, daného alespoň konkludentně nebo předpokládaného (druhá strana byla podle dřívější právní úpravy do tohoto přivolení zákonným zástupcem nabídkou vázána, mohla však žádat přiměřenou lhůtu k vyjádření zákonného zástupce; obdoba této úpravy ve formě souhlasu zákonného zástupce je dnes obsahem § 32 odst. 1 obč. zák., avšak bez možnosti požadovat lhůtu k aprobaci jednání zákonným zástupcem, stejný efekt však plní obecná lhůta k přijetí nabídky na uzavření smlouvy podle § 1735 obč. zák.). Výjimečně pak mohou nedospělci volně nakládat i se svými příjmy (např. dnes z dovolené reklamní, umělecké činnosti, výher apod.), přitom však i takovému nedospělci vznikají závazky podílet se na chodu domácnosti, a to i finančně - § 886 odst. 2 obč. zák. Dále mohou nedospělci zaplatit své splatné dluhy, nejednalo by se o plnění nedluhu - bezdůvodné obohacení. Pokud by šlo o splněný dosud nesplatný dluh, mohl podle dřívější právní úpravy zákonný zástupce či poručník takové předčasné plnění požadovat zpět - obdobné pravidlo úprava bezdůvodného obohacení v občanském zákoníku bohužel nepřevzala - § 2997 odst. 2 věta poslední tu totiž jako kritérium stanoví pouze nesvéprávnost osoby, tj. její nesvéprávnost ke konkrétnímu jednání, takže k určitému plnění svéprávní nezletilí mohou platně splnit takový, byť ještě nesplatný, dluh a ani zákonný zástupce nemůže plnění požadovat zpět. Nedospělci však nejsou deliktně způsobilí, a to nejen trestně či přestupkově, ale ani civilně. Jako výjimku z této civilní neodpovědnosti nedospělců obsahuje však § 2920 odst. 2 obč. zák. speciální úpravu: „nebyl-li nezletilý, který nenabyl plné svéprávnosti, způsobilý ovládnout své jednání a posoudit jeho následky, má poškozený právo na náhradu, je-li to spravedlivé se zřetelem k majetkovým poměrům škůdce a poškozeného“. Nejde tu v pravém smyslu slova o deliktní odpovědnost, ale spíše o jakousi objektivní spravedlnost. I nedospělci totiž mohou disponovat značným jměním (např. z dědictví), a byť si svůj protiprávní čin neuvědomují, nebylo by pociťováno spravedlivě, aby z jejich značného jmění nebyla případná škoda reparována. 

	Dospělí nezletilí (mladiství) starší 14 a mladší 18 let, netrpí-li takovou duševní poruchou, která jejich svéprávnost omezuje, jsou pak způsobilí ke všem právním jednáním jako nedospělci (7-14 let věku), dále však jsou již způsobilí jednak sami řídit obecně své jednání, jednak právně jednat zásadně již v plném rozsahu, pokud to není zákonem zvlášť zakázáno, podmíněno nebo omezeno; jsou zejména způsobilí nakládat s odměnou za vlastní práci a s vlastním majetkem, který jim byl svěřen zákonným zástupcem do správy (tedy zejména vkládat a vybírat prostředky z účtu, k němuž mají dispoziční právo), avšak s omezením na významnější majetkoprávní dispozice, vypočtené v § 898 obč. zák.. Dospělí nezletilí jsou již také deliktně způsobilí - jsou povinni nahradit jinému škodu (§ 2920 odst. 1 obč. zák.), což však nevylučuje solidární ručení ze strany rodičů, školy či jiné třetí osoby, např. pěstouna nebo ústavního zařízení (srov. § 2921 obč. zák.). Právě i způsobilost ke spáchání civilního deliktu bývala do r. 1950 samozřejmě vždy vázána k dosažení dospělosti, tedy k dosažení 14 let věku. Neboť tuto významnou věkovou hranici občanský zákoník č. 141/1950 Sb. uměle zvýšil na 15 let, stanovil také v § 347, že „způsobí-li škodu osoba mladší než patnáct let nebo osoba v duševní poruše, nahradí ji ti, kdož zanedbali náležitý dohled“ (a contr. tedy, že způsobí-li škodu osoba starší než 15 let, nahradí takovou škodu sama). K této orientační věkové hranici deliktní způsobilosti je třeba přihlížet i v současnosti, neboť jiná explicitní úprava není již od r. 1964 v českém právu bohužel k dispozici, avšak stejnou věkovou hranici deliktní způsobilosti (dovršených 15 let věku), jak je obecně známo, obsahuje veřejné deliktní právo (trestní právo soudní i správní, tedy přestupkové) a zajisté by deliktní způsobilost civilní i trestní (a přestupková) měly být ve vzájemném souladu. 

	Na rozdíl od úpravy opatrovnictví dospělé nesvéprávné osoby (srov. § 65 odst. 2 obč. zák.) neobsahuje občanský zákoník po rekodifikaci jako obecné pravidlo explicitní možnost konvalidace neplatného právního jednání nezletilce dodatečným schválením tohoto jednání jeho zástupcem, popř. nezletilcem samým po nabytí svéprávnosti k danému právnímu jednání (popř. po nabytí plné svéprávnosti obecně), přičemž dodatečné schválení jednání nezletilého někdy odmítá, což ovšem vzbuzuje pochybnost v těch případech, kdy by jednání bylo ve prospěch jednajícího nezletilého (srov. Dvořák, J., Švestka, J., Zuklínová, M. Občanské právo hmotné. Svazek 1. Díl první: Obecná část. Wolters Kluwer ČR, 2013, s. 191). 

III. Speciální úpravy dílčí svéprávnosti nezletilých 
 
	Jak bylo uvedeno výše, je částečná svéprávnost nezletilých v právním řádu upravena i zvláštními ustanoveními, které, na rozdíl od obecné úpravy § 31 obč. zák. vyžadující výše nastíněný výklad, obvykle obsahují (stejně jako obecné právo) i konkrétní věkovou hranici, jejímž dosažením nabývá dítě dílčí plnou (popř. podmíněnou) svéprávnost zcela jednoznačně. A to jak v soukromém, tak i ve veřejném právu. Obecné konstatování, že české právo věkové hranice dílčí plné svéprávnost nezletilých nestanovuje, tak není zcela přesné. Dále uvádíme informativní (neúplný) přehled těchto speciálních úprav, ať soukromoprávních, tak i veřejnoprávních (nebo smíšených), pokud mají význam i pro výkon sociálně-právní ochrany. 

	I když je právně jednáno za dítě nebo nedospělce, je třeba vždy zvážit, zda k relevanci právního jednání prováděného v zastoupení není třeba přivolení nezletilého nebo alespoň obligatorního předběžného projednání s nezletilým, v důsledku jehož opominutí by bylo možné pochybovat o mravní, popřípadě dokonce i o právní dovolenosti takového jednání provedeného v zastoupení; podle § 875 odst. 2 obč. zák. platí: „před rozhodnutím, které se dotýká zájmu dítěte, sdělí [ten, kdo jedná] dítěti vše potřebné, aby si mohlo vytvořit vlastní názor o dané záležitosti a - jej sdělit; to neplatí, není-li dítě schopno sdělení náležitě přijmout nebo není schopno vytvořit si vlastní názor nebo není schopno tento názor - sdělit. Názoru dítěte [ti kdo rozhodují] věnují patřičnou pozornost a berou názor dítěte při rozhodování v úvahu.“ Podle § 867 odst. 2 obč. zák. pak současně platí, že „o dítěti starším dvanácti let se má za to, že je schopno informaci přijmout, vytvořit si vlastní názor a tento sdělit“; zavádí se tu tak určitá speciální hranice nabytí částečné, zejména procesní, svéprávnosti dosažením 12 let věku - ta je samozřejmě mimořádně významná i pro oblast sociálně-právní ochrany dětí. Jedná se tu o nedospělce, kteří již nejsou jen staršími dětmi, ale zejména o nedospělce, blížící se věku dospělosti. Blíže k „participačním právům dítěte“ srov. výklad k § 8 odst. 2 a 3. 

	V oblasti poskytování zdravotních služeb jsou nezletilí svéprávní zásadně již od 14 let, tedy plně v souladu s konvenční obecnou úpravou popsanou výše; mj. i § 100 odst. 1 obč. zák. stanovuje: „Má-li být zasaženo do integrity nezletilého [jedná se tak o vážnější zdravotní zákroky; běžné léčebné výkony jsou již plně v dispozici nezletilce], který dovršil čtrnáct let, nenabyl plné svéprávnosti a který zákroku vážně odporuje, třebaže zákonný zástupce se zákrokem souhlasí, nelze zákrok provést bez souhlasu soudu.“ Tato svéprávnost nezletilého staršího 14 let je tedy současně, jde-li o zásahy do integrity, až do 18 let částečně podmíněná. Odst. 2 cit. ust. k tomu dále stanovuje: „nesouhlasí-li zákonný zástupce se zásahem do integrity osoby uvedené v odstavci 1, ač si jej tato osoba přeje, lze zákrok provést na její návrh nebo na návrh osoby jí blízké jen se souhlasem soudu“. Ustanovení § 95 obč. zák., pak stanovuje, že „nezletilý, který není plně svéprávný, může v obvyklých záležitostech udělit souhlas k zákroku na svém těle také sám, je-li to přiměřené rozumové a volní vyspělosti nezletilých jeho věku a jedná-li se o zákrok nezanechávající trvalé nebo závažné následky“. Podle § 35 odst. 1 zák. o zdrav. službách „pro vyslovení souhlasu s poskytnutím zdravotních služeb nezletilému pacientovi se použijí právní předpisy upravující svéprávnost fyzických osob (tedy především § 31 obč. zák.) s tím, že nezletilému pacientovi lze zamýšlené zdravotní služby poskytnout na základě jeho souhlasu, jestliže je provedení takového úkonu přiměřené jeho rozumové a volní vyspělosti odpovídající jeho věku“, čímž se právě odkazuje na uvedenou věkovou hranici dílčí plné svéprávnosti (tedy 14 let). Podle § 28 odst. 1 zák. o zdrav. službách „zdravotní služby lze pacientovi poskytnout pouze s jeho svobodným a informovaným souhlasem“. Ustanovení § 28 odst. 3 písm. b) zák. o zdrav. službách stanovuje také, že „pacient má při poskytování zdravotních služeb právo zvolit si poskytovatele oprávněného k poskytnutí zdravotních služeb- a zdravotnické zařízení“. Lze mít za to, že nejen poskytnutí zdravotní služby jako takové, ale i s tím úzce související svobodná volba lékaře nezletilému pacientu zásadně přísluší právě již po dovršení 14 let. V tom rozsahu je již také neaplikovatelné explicitní vyloučení volby poskytovatele a zdravotnického zařízení podle § 29 odst. 2 zák. o zdrav. službách, které neplatí a ani nemůže platit pro cizí péči (ať již pěstounskou, tak ústavní), když se v § 29 odst. 1 písm. a) a b) zák. o zdrav. službách sice volba poskytovatele a zdravotnického zařízení v případě nezletilých pacientů obecně svěřuje statutárnímu orgánu ústavního zařízení nebo pěstounovi, avšak tato úprava jen doplňuje § 35 odst. 1 zák. o zdrav. službách o svéprávnosti nezletilých při poskytování zdravotních služeb. I pro statutární orgán ústavního zařízení či pěstouna (a pro volbu lékaře) tu tak plně platí zásada § 892 odst. 1 obč. zák., totiž, že „rodiče [tj. případně také statutární orgán ústavního zařízení nebo pěstoun] mají povinnost a právo zastupovat dítě při právních jednáních, ke kterým není právně způsobilé,“ tj. právě jen k těm jednáním, k nimž není (dosud) způsobilé. Jakmile k nim již totiž dítě způsobilé je (zejména dosažením příslušných let, např. zde 14), zákonné či jiné zastoupení nezletilce v tom rozsahu ipso facto i ipso iure zcela přestává. Na úseku ochrany veřejného zdraví je dílčí svéprávnost dospělých nezletilých ovšem uměle zvýšena ze 14 na 15 let. Zákon č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví, v § 46 odst. 1, 2 ustanovuje, že „fyzická osoba je povinna podrobit se stanovenému druhu pravidelného očkování a před provedením pravidelného a zvláštního očkování je fyzická osoba povinna podrobit se vyšetření stavu imunity (odolnosti)“. K tomu odst. 4 cit. ust. ovšem dodává: „jde-li o fyzickou osobu, která nedovršila patnáctý rok svého věku, odpovídá za splnění [těchto] povinností její zákonný zástupce, pěstoun nebo fyzická osoba, které byla soudem svěřena do osobní péče“. 

	Plné pracovněprávní svéprávnosti nabývá dospělý nezletilý naráz dosažením 15 let věku a současně z praktického hlediska ukončením povinné školní docházky (§ 34 a § 35 obč. zák.; neboť jako den nástupu do práce nesmí být sjednán den, který by předcházel dni, kdy nezletilý ukončí povinnou školní docházku, a to proto, že nejen závislá práce nezletilých mladších než patnáct let, ale současně i všech nezletilých, kteří neukončili povinnou školní docházku, je zakázána). Podle § 34 odst. 1 písm. b) zák. práce musí pracovní smlouva jako svou esenciální náležitost „obsahovat místo nebo místa výkonu práce, ve kterých má být práce vykonávána“; dospělý nezletilý starší 15 let je tak plně (nepodmíněně) svéprávný i ke sjednání místa výkonu práce, což úzce souvisí též se svobodou pohybu a pobytu dospělých nezletilých starších 15 let, kteří jsou již dokonce pracovněprávně svéprávní. Tuto jejich dílčí plnou svéprávnost nijak neomezuje případné soudní rozhodnutí o svěření do péče (jednoho z rodičů, pěstouna, ústavu), tato jejich již plná svéprávnost by musela být soudem omezena podle § 55 a násl. obč. zák. Základním kritériem pro řešení těchto otázek byla ostatně i v minulosti vždy ta skutečnost, je-li mladistvý u někoho v zaopatření, nebo se zaopatřuje sám. Český zákonodárce se v rámci tzv. urgentní novelizace občanského zákoníku, jíž byla zrušena možnost zákonného zástupce zrušit z důležitých důvodů se souhlasem soudu pracovní smlouvu mladistvého mladšího 16 let (nikoli až 18 let), jasně a autenticky vyjádřil: v českém právu nemá být dospělý nezletilý při právním jednání (pokud možno) jakkoli omezován, jeho částečná svéprávnost má být tedy chápana co nejširším způsobem jako neomezená a nepodmíněná. Toto zásadní výkladové pravidlo, vyplývající z důvodové zprávy k novele občanského zákoníku č. 460/2016 Sb. má samozřejmě prvořadý význam i ve všech dalších právních vztazích, nejen při výkonu závislé práce. 

	V oblasti svobody pohybu a pobytu nabývá nezletilec svéprávnost rovněž dovršením 14 (popř. 15) let věku, jak to vyplývá nejen z jeho plné pracovněprávní svéprávnosti popsané v předchozím bodě; proto také dospělý nezletilý má úplnou volnost určit místo svého pobytu, a to nakonec i v rámci ústavně zaručených základních práv a svobod - svobody pohybu a pobytu (čl. 14 Listiny). Ústavní soud (srov. judikaturu za výkladem komentovaného ustanovení) zdůrazňuje, že „osobní svoboda představuje v demokratickém a právním státě jednu z nejdůležitějších hodnot. Je předpokladem toho, aby si mohl každý sám uspořádat svůj vlastní život, aby mohl rozhodovat o jeho podstatných aspektech a svým jednáním usilovat o vlastní štěstí. - Stát, který je založen na úctě k právům a svobodám člověka a občana (čl. 1 odst. 1 Ústavy), do ní proto může zasahovat pouze na základě zákona a v jeho mezích a nesmí se při tom dopustit svévole“. Uvedeným závěrům plně odpovídají i veřejnoprávní pravidla na úseku evidence obyvatel popsaná dále. Občan starší 15 let by ve věcech určování místa svého pobytu i ohlašování změny místa trvalého pobytu musel být tedy výslovně soudem ve své svéprávnosti, dosažené ve věcech pobytových nejpozději dovršením 15 let věku (nikoli až 18 let), omezen podle první části obč. zák. (§ 55 a násl. nebo § 104 a násl.), nikoli podle druhé části obč. zák. (Rodinné právo), která navíc žádná ustanovení dovolující omezení osobní svobody soudním výrokem vůbec neobsahuje, popř. by na osobní svobodě mohl být omezen prostředky práva trestního. Tomuto závěru dále svědčí i skutečnost, že první výchovná povinnost, kterou je možné uložit jako trestněprávní sankci v rámci „výchovných opatření“ v řízení ve věcech mládeže nebo dětí mladších 15 let podle § 18 odst. 1 písm. a) z. s. m., je formulována takto: „Soud pro mládež a v přípravném řízení státní zástupce může mladistvému uložit výchovnou povinnost, kterou stanoví, aby zejména bydlel s rodičem nebo jiným dospělým, který je odpovědný za jeho výchovu“. Jako výchovné omezení je nezletilému podle § 19 odst. 1 písm. g) z. s. m. možno navíc uložit, aby „neměnil bez předchozího ohlášení probačnímu úředníkovi místo svého pobytu“. Přitom jako opatření podle zákona o soudnictví ve věcech mládeže se samozřejmě neukládají duplicitně nějaké právní povinnosti, které by nezletilému tak jako tak vyplývaly z práva obecně, ale ukládá se mu, aby konal, opominul nebo strpěl, co by bez výslovného uložení takového opatření jinak nemusel (bydlet s rodiči, neměnit bez souhlasu příslušného orgánu místo svého pobytu, vykonat bezplatně ve volném čase společensky prospěšnou činnost, podrobit se léčení závislosti na návykových látkách apod.). Je přitom nerozhodné, zdali je takový dospělý nezletilý člověk v péči rodičovské, poručenské, pěstounské nebo ústavní. Že je dospělý nezletilý (tedy starší 14, popř. 15 let) zásadně plně svéprávný, jde-li o volnost pohybu a určování místa svého pobytu, vyplývá i z komentáře k § 26 zákona o Policii ČR: „Potřebu vrátit nezletilou osobu do rodičovské nebo jiné obdobné péče nelze automaticky vyvozovat z pouhého faktu, že osoba je nezletilá. Zatímco u osoby mladší 15 (14) let (dítě) je třeba v zásadě vycházet z toho, že setrváváním mimo uvedenou péči ohrožuje sama sebe na životě a zdraví, u osoby mladistvé (do 18 let) toto paušálně tvrdit nelze. Osoby mladistvé jsou v některých případech schopné se o sebe postarat. Je tedy třeba v případě 17leté osoby, která se vzdálila z rodičovské péče a nechce v ní již setrvávat, vždy zvažovat, zda je nezbytné ji zajišťovat za účelem navrácení do této péče. Pokud např. má kde bydlet, je schopná se o sebe postarat, nebo se o ni postará osoba blízká, zvláště pokud je v rodičovské péči objektem zanedbávání nebo poškozujícího jednání, není zde dána nezbytnost jejího navrácení do rodičovské či jiné obdobné péče.“ (Vangeli, B. Zákon o Policii České republiky. Praha: C. H. Beck 2009, s. 134). Uvedené je zřejmé i z mezinárodněprávního kontextu. Předmětem Úmluvy o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí (publikována pod č. 34/1998 Sb.) je zajistit bezodkladný návrat dětí protiprávně přemístěných nebo zadržených, čímž se rozumí porušení „práva péče o dítě, které má osoba, instituce nebo kterýkoliv jiný orgán“, tedy jde-li jak o péči rodičovskou, tak i pěstounskou, poručenskou či ústavní. Podle čl. 4 této úmluvy však platí, že „úmluvy se nepoužije, pokud dítě dosáhlo věku šestnácti let“. Vysvětlující, tj. důvodová zpráva k této úmluvě mj. uvádí, že „osoba starší šestnácti let obecně skutečně má takové vlastní uvažování, které nemůže být jednoduše ignorováno, ať již jedním nebo oběma jejími rodiči, nebo soudním či správním orgánem- Druhý problém souvisí se situací dětí mladších šestnácti let, které mají právo samy si zvolit místo svého pobytu“. 

	Ve věcech závazků souvisejících s bydlením je nezbytné svéprávnost dospělých nezletilých dovozovat výkladem. Ustanovení § 898 odst. 1 ve spojení s odst. 2 písm. d) obč. zák. stanovuje, že „k právnímu jednání, které se týká existujícího i budoucího jmění dítěte nebo jednotlivé součásti tohoto jmění, potřebují rodiče souhlas soudu, ledaže se jedná o běžné záležitosti, nebo o záležitosti sice výjimečné, ale týkající se zanedbatelné majetkové hodnoty. Souhlasu soudu je třeba zejména k právnímu jednání, kterým dítě uzavírá smlouvu zavazující k opětovnému dlouhodobému plnění, smlouvu úvěrovou nebo obdobnou, nebo smlouvu týkající se bydlení, zejména nájmu“. Zatímco při jiných omezeních zásadních majetkoprávních dispozic (nebývání nemovité věci, zatěžování majetku jako celku, nabytí nebo odmítnutí dědictví apod.) má toto ustanovení občanského zákoníku svou logiku, jde-li o „smlouvy týkající se bydlení, zejména nájmu“, byl by jeho doslovný výklad v příkrém rozporu s výše popsanou svéprávností v oblasti svobody pohybu a pobytu, jakož i s plnou svéprávností pracovněprávní, neboť právě i v souvislosti s pracovní smlouvou může a často také bývá uzavírána smlouva o nájmu služebního bytu (§ 2297 až 2299 obč. zák.), popř. smlouva o ubytování (o přechodném nájmu) [§ 2326 a násl. obč. zák.], ať již v ubytovně provozované zaměstnavatelem, nebo třetím subjektem. K § 898 ostatně i komentářová literatura uvádí: „Ustanovení- bylo v závěru projednávání návrhu zákonného textu dotčeno naprosto nevhodnými zásahy, které vyvolávají významné pochybnosti o správnosti toho, co je stanoveno- Samozřejmě lze mít za to, že pro justiční praxi, která nemá důvod měnit dávno přijatý přístup k řešení těchto otázek, nebude chybný text činit žádné problémy a bude zdejší ustanovení vykládat v souladu s § 2 odst. 1, totiž podle smyslu, a nikoli podle slov, neboť slova v kontextu zákona postrádají smysl“ (Zuklínová M. Komentář k § 898 in Švestka, J., Dvořák, J. Fiala, J., Zuklínová, M. Občanský zákoník. Komentář. Svazek II (§ 655 až 975). Praha: Wolters Kluwer, 2014.). Jde-li o nájem, občanský zákoník o nezletilých ustanovuje pouze v § 2279 odst. 2: „nájem bytu po jeho přechodu [okamžikem smrti „původního“ nájemce na člena nájemcovy domácnosti, který v bytě s nájemcem žil a nemá vlastní byt] skončí nejpozději uplynutím dvou let ode dne, kdy nájem přešel - to neplatí v případě, že osoba, na kterou nájem přešel, nedosáhla ke dni přechodu nájmu věku osmnácti let; v tomto případě skončí nájem nejpozději dnem, kdy tato osoba dosáhne věku dvaceti let, pokud se pronajímatel s nájemcem nedohodnou jinak“. Přechod nájmu není děděním, ale zvláštním případem právního nástupnictví (proto se mj. nevyžaduje schválení soudem; přechod nastává ex lege). Jinými slovy: zákonodárce výslovně počítá s tím, že nezletilec bude vystupovat jako strana nájmu, a to bez bližších podmínek. Občanský zákoník navíc zcela bezdůvodně obsahuje dvojí úpravu podmínění právního jednání osob částečně nesvéprávných schválením soudu, a to v již zmíněném § 898, a jde-li o zletilé osoby, částečně omezené ve svéprávnosti soudním výrokem, pak zejm. v § 483 odst. 2. Podle posledně zmíněného ustanovení a jeho písm. d) platí, že „spravuje-li opatrovník opatrovancovo jmění, nesmí bez souhlasu soudu uzavřít za opatrovance smlouvu zavazující ho k trvajícímu nebo opakovanému plnění na dobu delší než tři roky“. Svou obecností a zároveň větší formulační precizností se toto ustanovení plně hodí i pro výklad zdánlivého omezení dospělého nezletilého pro uzavírání smluv „týkajících se bydlení“. Za prvé je podmínkou, že rodič spravuje jmění dítěte. Pokud však dospělý nezletilý není v zaopatření rodičů, má své vlastní jmění, zejména z vlastních příjmů (odměna za práci, invalidní důchod, rodičovský příspěvek apod.), není žádný důvod, aby nemohl zcela volně uzavřít smlouvu týkající se bydlení. To ostatně vyplývá i z výkladu systematického, neboť § 898 obč. zák. je součástí partie „péče o jmění dítěte“, stejně jako § 483 odst. 2 se týká výlučně situací, kdy „opatrovník spravuje opatrovancovo jmění“. Obě relevantní ustanovení tedy regulují výlučně správu cizího majetku a vůbec neupravují způsobilost nezletilého v oblasti svobody pobytu. Druhou podmínkou je, že se jedná o „opětovné dlouhodobé plnění“ [tak dokonce i § 898 odst. 2 písm. d) obč. zák.]. Co znamená „dlouhodobé“, lze dovodit per analogiam legis z § 483 odst. 2 písm. d) obč. zák.: „na dobu delší než tři roky“. Jinými slovy, dospělý nezletilý (starší 14 a zejména pak již 15 let) může zajisté uzavřít smlouvu týkající se bydlení na dobu určitou, která nepřesahuje tři roky. Jen ke smlouvě na dobu neurčitou, resp. na dobu delší tří let by bylo nezbytné schválení soudem. Dovršil-li dospělý nezletilý 15 let věku nebo je-li starší, doběhne tato doba v okamžiku, kdy již bude zletilý (15+3=18). Ostatně jiný výklad by odporoval nejen logice, ostatním ustanovením občanského, pracovního i správního práva, ale nakonec i základním právům dospělého člověka, byť i dosud nezletilého. „Smlouva týkající se bydlení“ může být totiž nejen smlouva nájemní nebo ubytovací na dobu nejvýše tří let, ale také na dobu např. pouze jednoho či dvou měsíců, dále je to rovněž smlouva podnájemní, a nakonec např. i ubytovací smlouva týkající se dočasného užívání ubytovacího zařízení a jiné rekreační služby (§ 1852 a násl. obč. zák.). Otrocký slovní výklad problematického § 898 odst. 2 písm. d) by tak znamenal, že např. 17,5 roku starý student by nemohl bez souhlasu soudu uzavřít během prázdnin smlouvu o ubytování v hostelu na dobu tří dnů nebo ubytovací smlouvu po dobu chmelové brigády apod. Měl-li by platit § 898 odst. 2 písm. d) obč. zák. v onom otrockém slovním výkladu, bez souhlasu soudu by se neobešlo dokonce ani ubytování mladistvého žáka během školního roku na internátě či v domově mládeže při střední škole nebo učilišti, neboť i k takovému „právnímu jednání- potřebují rodiče souhlas soudu“; společný souhlas žáka i jeho zákonného zástupce by tak byl stejně irelevantní. Je zjevné, že takový výklad § 898 obč. zák. by byl nesmyslný. A proto je třeba svéprávnost v oblasti uzavírání smluv týkajících se bydlení přiznat dospělým nezletilým (starším 14, popř. 15 let), a to za prvé alespoň těm, kteří nejsou v zaopatření zákonného zástupce nebo v jiném podobném zaopatření (tj. „zaopatřují se“ v zásadě sami), a za druhé jde-li o závazky na dobu určitou nikoli delší než tři roky. 

	Ve věcech osvojení nabývá nezletilý plné svéprávnosti dosažením 12 let věku, jde-li o jeho vlastní osvojení (§ 806 odst. 1 obč. zák.), a to zásadně včetně matričních věcí (§ 8a odst. 3, 4, § 25 odst. 2, 3 zák. č. 301/2000 Sb., o matrikách, jménu a příjmení), má-li být naopak osvojeno dítě nezletilého rodiče, nabývá svéprávnosti v této věci nezletilý rodič věkem 16 let (§ 811 odst. 1 věta druhá obč. zák.). 

	V dědickém právu nabývá nezletilý dílčí a určitým způsobem podmíněnou svéprávnost dosažením dospělosti, tradičně tedy ve 14 letech, v našem platném právu bezdůvodně v této souvislosti posunuté na 15 let věku; v minulosti tak mohli dospělí nezletilí pořídit veřejně závěť, dnes tak mohou učinit až od 15 let, přitom platí povinnost notářského zápisu, § 1526 obč. zák.; svědky obvyklé závěti být nemohli a nemohou - § 1539 obč. zák., k tomu způsobilí nezletilí starší 15 let (a nikoli jen 14 let, což by ovšem bylo správné řešení) mohou však být opět i dnes svědky při pořizování privilegované závěti - § 1548 obč. zák. 

	Ve věcech jména a příjmení nabývá nezletilá osoba částečné svéprávnosti dosažením 15 let [§ 76 odst. 1 písm. g) zák. č. 301/2000 Sb., o matrikách, jménu a příjmení], neboť ke změně se vyžaduje její souhlas, který nelze nahrazovat. 

	Ve věcech evidence obyvatel a občanských průkazů nabývá nezletilá osoba plné svéprávnosti dosažením 15 let věku (§ 10 odst. 10 zák. č. 133/2000 Sb., o evidenci obyvatel a rodných číslech; § 2 odst. 3, § 4 odst. 4 zák. č. 328/1999 Sb., o občanských průkazech); to je samozřejmě významné i z hlediska posouzení (ne)možnosti omezení základního práva dospělého nezletilého na svobodu pohybu a pobytu a na nezákonnou „povinnost“ nechat se proti své vůli držet v domácnosti nebo v nějakém ústavním zařízení; nejen že nezletilec starší 15 let může totiž volně určit místo svého pobytu, neboť v takovém místě může případně zcela volně sjednat pracovní smlouvou výkon práce (srov. výše „pracovněprávní svéprávnost“), ale v závislosti na tom může takové místo svého pobytu zcela volně ohlásit i na ohlašovně jako místo svého trvalého pobytu a požádat v té souvislosti o výměnu občanského průkazu. 

	V oblasti provozu na pozemních komunikacích je svéprávnost stanovena diferencovaně. Způsobilost účastnit se tak komplexního fenoménu jako je silniční provoz včetně předpokladu, že účastník je schopen (a povinen) řídit se nejen složitým systémem dopravního značení, ale rovněž v souladu s pravidly provozu vyhodnocovat aktuální dopravní situaci včetně vědomí odpovědnosti za zdraví a život svůj i dalších účastníků provozu, jasně poukazuje, s jakým věkem zákonodárce spojuje širokou, resp. plnou svéprávnost. Jde-li o řízení motorových vozidel, lze již osobě starší 15 let vydat řidičské oprávnění nejen pro motorky či tříkolky do 50 cm3, ale i pro čtyřkolová vozidla o stejném obsahu do hmotnosti 350 kg. Další třídy řidičských oprávnění jsou pak stanoveny na 16, 17, 18 let, ale také až 21 a 24 let. Pojem „zletilost“ ostatně zákon č. 361/2000 Sb., o silničním provozu, vůbec nezmiňuje. Jde-li o organizovaný útvar chodců, jež mohou tvořit účastníci jakéhokoli věku, jsou stanovena pravidla, za jejichž dodržování „odpovídá vedoucí útvaru, jímž může být jen osoba starší 15 let, která je k tomu dostatečně způsobilá“. Tzn., že již patnáctiletý člověk je zákonem chápán jako způsobilý řídit coby chodec na silnici nejen vlastní pohyb, ale i jemu svěřené osoby, což ostatně úzce souvisí i s širší otázkou, kdo může vykonávat „dohled“ nad malým dítětem obecně (nejen při silničním provozu). Jde-li o provoz jízdních kol, platí, že plně způsobilým účastníkem silničního provozu je dokonce osoba starší již 10 let (bez jakéhokoli dohledu). Jinak platí, že „dítě mladší 10 let smí na silnici, místní komunikaci a veřejně přístupné účelové komunikaci jet na jízdním kole jen pod dohledem osoby starší 15 let“ (nikoli tedy zletilé osoby nebo dokonce zákonného zástupce, jak se někdy veřejnost domnívá), stejně jako, že „na jednomístném jízdním kole není dovoleno jezdit ve dvou; je-li však jízdní kolo vybaveno pomocným sedadlem pro přepravu dítěte a pevnými opěrami pro nohy, smí osoba starší 15 let vézt osobu mladší 7 let“. S určitými omezeními je tak již osoba straší 15 let, a nikoli až od 18 let, chápána v oblasti silničního provozu jako plně svéprávná a dokonce způsobilá vykonávat dohled nad menšími dětmi. 

	Veřejnoprávní deliktní způsobilost (tedy přestupková a trestní), jak je obecně známo, nabývá u nás na rozdíl od většiny sousedních zemí nezletilý nikoli dospělostí (dosažením 14 let), ale teprve dosažením 15. roku věku. 

	Ve věcech státní sociální podpory platí podle § 67 odst. 4 zák. o stát. soc. podpoře, jde-li o rodičovský příspěvek nebo porodné, že má právo jednat v řízení o tuto dávku i nezletilý rodič starší 16 let a může mu být tato dávka vyplácena, zejména tedy u nezletilých matek je založena plná svéprávnost pro tuto oblast dosažením 16 let; u ostatních dávek státní sociální podpory je plné svéprávnosti dosaženo až nabytím zletilosti. Podle § 868 odst. 1 obč. zák. ovšem platí, že výkon rodičovské odpovědnosti nezletilého rodiče- je až do doby, kdy nabude plnou svéprávnost, pozastaven; to neplatí o výkonu povinnosti a práva péče o dítě, ledaže soud vzhledem k osobě rodiče rozhodne, že výkon také této povinnosti a tohoto práva se pozastavuje až do doby, kdy rodič nabude plnou svéprávnost. I nezletilý rodič, tedy zpravidla matka, zcela po právu pečuje o své dítě, ledaže by tuto její povinnost a právo poručenský soud pozastavil. Podle § 67 odst. 4 zák. o stát. soc. podpoře platí: Pokud není oprávněná osoba svéprávná, jednají za ni její zákonní zástupci, není-li dále stanoveno jinak. Je-li nezletilá oprávněná osoba svěřena na základě rozhodnutí příslušného orgánu do péče jiné osoby, zastupuje ji v řízení o dávkách namísto zákonného zástupce tato osoba. Je-li nezletilá oprávněná osoba v plném přímém zaopatření ústavu (zařízení) pro péči o děti nebo mládež, zastupuje tuto osobu v řízení o dávkách tento ústav (zařízení) v případě, že zákonný zástupce (osoba uvedená ve větě druhé) nepožádal o dávku. Má-li nezletilý rodič po právu (podle § 868 odst. 1 obč. zák.) své dítě u sebe a pečuje o něj, není toto dítě ani „svěřeno na základě rozhodnutí příslušného orgánu do péče jiné osoby“, ani není v „plném přímém zaopatření ústavu“. Žádost o přídavek na toto dítě pak podává jeho zákonný zástupce (druhý - nepečující - rodič, je-li svéprávný, nebo poručník tohoto dítěte). Příjemcem přídavku na dítě však bude zcela po právu nezletilý rodič (matka), který o dítě osobně pečuje. To vyplývá z § 59 odst. 1 písm. c) zák. o stát. soc. podpoře, podle něhož namísto oprávněné osoby je příjemcem dávky osoba, která má nezletilou oprávněnou osobu v přímém zaopatření, jde-li o výplatu [přídavku na dítě], a rovněž tak z § 19 odst. 2 i. p. zák. o stát. soc. podpoře, podle něhož přídavek na dítě náležející nezletilému nezaopatřenému dítěti se vyplácí osobě, která má dítě v přímém zaopatření. V obou případech je stanoveno, že přídavek se vyplácí „osobě“, nikoli „zákonnému zástupci“ nebo „osobě, která je již plně svéprávná“, a současně se stanoví, že tato, třeba i nezletilá osoba, „má dítě v přímém zaopatření“, nevyžaduje se tedy, aby toto zaopatření bylo také „plné“. Nezletilý, o své dítě pečující rodič, bude totiž zpravidla bydlet u svých rodičů, pěstounů nebo také v ústavu, proto „ubytování“ jako jednu ze složek „plného přímého zaopatření“ zajišťuje zpravidla nějaká třetí osoba. Naopak zvláštním příjemcem přídavku na dítě nezletilé chovanky s nařízenou ústavní nebo uloženou ochrannou výchovou nemůže být ústavní zařízení, neboť dítěti své svěřenky neposkytuje žádné „plné přímé zaopatření“, ale pouze „ubytování“ na základě toho, že nezletilý rodič, který má toto dítě v „přímém zaopatření“, je chovancem ústavu. 

	Ve věcech důchodového pojištění platí podle § 3 odst. 2 zák. o důch. pojištění, že plná svéprávnost v právních vztazích pojištění vzniká dosažením zletilosti, pokud se dále nestanoví jinak. Způsobilost být účastníkem řízení o přiznání invalidního důchodu vzniká ukončením povinné školní docházky; přiznáním tohoto důchodu vzniká způsobilost podle věty první a trvá až do dosažení zletilosti; jde-li tedy o pozůstalostní důchod, nezletilec svéprávnost zásadně nemá na rozdíl od věcí invalidního důchodu, kde může být plně svéprávným zásadně již od 15 let. 

	Školská svéprávnost je upravena v obecném školském zákoně zvláštním, dosti nepřehledným a zcela roztříštěným způsobem. Nucená návštěva školy je nyní stanovena fakticky na 10 let, neboť její první rok má být plněn v mateřské škole, když „od počátku školního roku, který následuje po dni, kdy dítě dosáhne pátého roku věku do zahájení povinné školní docházky dítěte, je předškolní vzdělávání povinné“ (§ 34 věta druhá školského zákona). Část druhá školského zákona (Předškolní vzdělávání; ačkoli tu ovšem je mateřská škola a nikoli předškola) nehovoří o „žácích“, ale o „dětech“. „Dítě“ ve smyslu školského zákona je tak v určité shodě s obecným právem pouze osoba mladší 6, popř. 7 let, nikoli starší. Z uvedených důvodů se proto na „děti“, tj. uživatele služeb mateřských škol, nevztahují povinnosti žáků a studentů, upravené v obecné části první školského zákona (§ 22 odst. 1). Zcela školsky nesvéprávným je tak i dítě plnící povinnou „předškolní docházku“, byť je již způsobilým subjektem školských vztahů (srov. § 15 odst. 1, § 19 odst. 1 a § 23 obč. zák.). Podle § 36 odst. 3 věty první školského zákona „povinná školní docházka začíná počátkem školního roku, který následuje po dni, kdy dítě dosáhne šestého roku věku, pokud mu není povolen odklad“. Zápisem do základní školy se od 1. září toho roku stává z „dítěte“ „žák“, který již má sám ve smyslu § 21 odst. 1 školského zákona některá, v zásadě jen proklamativní a normativně nevýznamná či zcela bezvýznamná, práva (právo na vzdělávání a školské služby; právo na informace o průběhu a výsledcích svého vzdělávání; právo zakládat v rámci školy samosprávné orgány žáků, volit a být do nich volen; právo vyjadřovat se ke všem rozhodnutím týkajícím se podstatných záležitostí jeho vzdělávání; právo na informace a poradenskou pomoc školy nebo školského poradenského zařízení v záležitostech týkajících se vzdělávání) a podle § 22 odst. 1 i povinnosti (řádně docházet do školy nebo školského zařízení a řádně se vzdělávat; dodržovat školní a vnitřní řád a předpisy a pokyny školy a školského zařízení k ochraně zdraví a bezpečnosti, s nimiž byl seznámen; plnit pokyny pedagogických pracovníků škol a školských zařízení vydané v souladu s právními předpisy a školním nebo vnitřním řádem). Dílčí svéprávnost nedospělců (tedy žáků mladších 14, popř. 15 let, avšak starších 6, popř. 7 let) ve školských vztazích je tu tak zřejmá. Současně však platí, že „smlouvu o poskytování služby vzdělávání“ uzavírá, tedy přihlašuje dítě do školy (§ 36 odst. 4 školského zákona), jakož i jedná ve věcech změn, např. o změně školy (§ 49 školského zákona), nikoli žák sám nebo žák s přivolením zákonného zástupce, ale naopak žákův zákonný zástupce jménem žáka a bez jakékoli žákovy obligatorní (právně relevantní) součinnosti. V těchto otázkách je tak nedospělý žák paradoxně nadále zcela nesvéprávný, podobně jako dítě mladší 6, popř. 7 let. Ukončování základního vzdělávání se, vzhledem k nucené návštěvě školy, vůbec nepředpokládá. Dokonce i o povolení pokračování v základním vzdělávání žáka, který po splnění (doby) povinné školní docházky nezískal základní vzdělání, rozhoduje ředitel školy nikoli na žádost dospělého nezletilého žáka, ale výlučně jeho zákonného zástupce, který k takové žádosti ani nepotřebuje přivolení dospělého nezletilého žáka (srov. § 55 odst. 1 školského zákona). Obdobné v modifikované podobě platí, a to již zcela nepřípadně, i pro střední vzdělávání. Podle § 60a odst. 1 školského zákona „za nezletilého uchazeče podává přihlášku zákonný zástupce, přičemž je však náležitostí přihlášky také souhlas uchazeče s jejím podáním“. To platí i pro přestup do jiné střední školy, změnu oboru vzdělání či přerušení vzdělávání (§ 66 odst. 2 školského zákona). Obojí je v rozporu s obecnou úpravou občanského zákoníku, neboť podle § 32 odst. 1 obč. zák. „udělil-li zákonný zástupce nezletilému, který nenabyl plné svéprávnosti, ve shodě se zvyklostmi soukromého života souhlas k určitému právnímu jednání nebo k dosažení určitého účelu, je nezletilý schopen v mezích souhlasu sám právně jednat“. Obecně tedy jedná nezletilec, ovšem s přivolením svého zákonného zástupce, je-li ho potřeba. Školský zákon tuto logiku nesmyslně obrací - i v případě dospělého nezletilého jedná nadále zákonný zástupce, ovšem s přivolením nezletilce (a to dokonce i při omlouvání absencí; § 67 odst. 1 školského zákona, kde jedná dokonce výhradně zákonný zástupce, a to až do 18 let věku žáka nebo studenta). Obecnou úpravu respektuje školský zákon pouze (a to jen do jisté míry) v případě ukončování středního vzdělávání. Ustanovení § 68 odst. 1 školského zákona totiž stanovuje, že „žák, který splnil povinnou školní docházku, může zanechat vzdělávání na základě písemného sdělení doručeného řediteli školy. Součástí sdělení nezletilého žáka je souhlas jeho zákonného zástupce“. Ve všech uvedených případech je ovšem zřejmé, že nejen nedospělý žák či dítě, ale především i sám nezletilý již dospělý žák má zásadním způsobem ex lege omezenu školskou svéprávnost, zejména srovnáme-li ji s rozsahem svéprávnosti mladistvých zaměstnanců v pracovním právu či dospělých nezletilých pacientů ve zdravotním právu apod. To je o to paradoxnější, že do středního vzdělávání patří i učební obory. Ještě předpis z poloviny 60. let účinný do 31. 12. 1988 přiznával mladistvým (dospělým nezletilým) větší rozsah „školské“ resp. „učební“ svéprávnosti, nežli školský zákon z roku 2004, když učební poměr tehdy uzavíral, měnil a ukončoval podle tehdy platného zákoníku práce mladistvý učeň sám úplně stejně, jako je tomu u poměru pracovního. Znesvéprávnění mladistvých studentů a učňů školským zákonem z roku 2004 rozhodně nelze považovat za pozitivní zjev. Ten může být odůvodněn snad jen jediným. Podle § 877 odst. 2 obč. zák. se za významnou záležitost považuje volba vzdělání a pokud se pak nezletilec dále vzdělává (připravuje na budoucí povolání), trvá jeho nezaopatřenost a současně tak i nárok na zaopatření ze strany rodičů (trvá vyživovací povinnost rodičů). Lze tak snad odůvodnit, i s ohledem na korektiv dobrých mravů (§ 1 odst. 2 obč. zák.), obligatorní nutnost přivolení rodiče jako zákonného zástupce k volbě (střední) školy, neboť po dobu vzdělávání ponese jak náklady tohoto vzdělávání, tak nadále i celkového zaopatření dítěte, na rozdíl od pracovní či jiné výdělečné činnosti nezletilce, který je tak již schopen živit se sám (§ 911 obč. zák.). Pak ovšem není naopak jasné, proč není vyžadováno právně relevantní přivolení rodiče s dalším vzděláváním i po nabytí zletilosti žáka (studenta), neboť uvedená okolnost, tedy povinnost náklady takového vzdělávání ze strany rodiče v rámci alimentační povinnosti platit, trvá i po dosažení zletilosti. Nelze naopak již ničím odůvodnit nesvéprávnost mladistvého žáka ve věcech ukončování středního vzdělávání; je evidentně v rozporu s ústavním pořádkem. 

IV. Dovolený rozsah sociálně-právní ochrany dětí poskytované starším nezletilým 
 
	V případě plně svéprávné osoby by postrádalo smysl vztahovat na ni všechna ustanovení zákona, proto do definice „dítěte“ (která je rovněž výchozím zakotvením osobní působnosti zákona) byl doplněn korektiv ve větě druhé. Ačkoli se tedy bude jednat o nezletilce, tedy "dítě", lze vůči plně svéprávné osobě uplatňovat výkon sociálně-právní ochrany zásadně pouze v souladu s její vůlí, tedy pokud osoba sama o pomoc požádá (§ 8 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), neboť podle Úmluvy o právech dítěte nelze dítěti pomoc odepřít. Jinak jen v těch případech, kdy je svéprávná osoba omezena z důvodu své nezletilosti bez ohledu na svéprávnost (jedná se o případy zákazů vstupu nezletilých na určitá místa, např. herny, dále koncepční úkoly sledování nepříznivých vlivů působících na děti, související např. se zneužíváním regulovaných či nelegálních psychoaktivních látek atd.). Emancipací (ale rovněž tak nabytím plné svéprávnosti zletilostí) zaniká rodičovská odpovědnost, tím pádem také všechny jiné formy péče o dítě podle druhé části občanského zákoníku (poručenství, opatrovnictví, pěstounství, ústavní výchova). Jde-li o emancipovaného nezletilce, je tak pojmově vyloučena i ústavní výchova (jako jiná forma péče o dítě, mající svůj podklad v omezení výkonu rodičovské odpovědnosti soudem). Není však vyloučen výkon trestní sankce spočívající v omezení osobní svobody (výkon trestu odnětí svobody, zabezpečovací detence, ochranného léčení nebo ochranné výchovy). V těchto případech je proto nezbytné ze strany orgánu sociálně-právní ochrany realizovat nadále všechny úkoly vyplývající ze zákona o sociálně-právní ochraně dětí, zejména z úpravy sledování výkonu ochranné výchovy a návštěv ve věznici, ovšem s plným respektem k vůli mladého člověka, který nabyl plné svéprávnosti, jak vyžaduje komentované ustanovení na konci. Proto také zůstávají zachovány některé kompetence při výkonu kurately pro mládež. Při poskytování sociálně-právní ochrany plně svéprávnému nezletilci je třeba ovšem respektovat i odmítnutí spolupráce z jeho strany. 

	Formulace odst. 1 věty druhé není však zcela nejšťastnější a svým způsobem potvrzuje to, co bylo zmíněno již v části II. Postupné nabývání svéprávnosti nezletilými, totiž že absence úpravy dílčích věkových hranic pro postupné nabývání svéprávnosti v českém právu od poloviny 60. let přinesla zcela nežádoucí protiprávní důsledek, kdy v řadě právních vztahů (včetně sociálně-právní ochrany dětí) je na nezletilou osobu nahlíženo jako na zcela nesvéprávnou až do dosažení 18 let. Z celého výkladu v části II. (a III.) je však přitom zcela zřejmé, že takový přístup je neudržitelný, a to již jen proto, že odporuje zákonu, jakož i ústavnímu pořádku, neboť, jak se praví hned v úvodu k Listině, „lidé jsou svobodní a rovní v důstojnosti i v právech. Základní práva a svobody jsou nezadatelné, nezcizitelné, nepromlčitelné a nezrušitelné“. Pravidlo odst. 1 věty druhé, tedy poskytování sociálně-právní ochrany starším emancipovaným nezletilým (mladistvým) pouze s jejich informovaným souhlasem a zásadně nikoli proti jejich vůli je tedy třeba přiměřeně či dokonce obdobně respektovat i v případě těch nezletilců, kteří jsou již dospělí (tedy starší 14 let), i když nebyli soudně plně emancipováni (formálně tak nejsou ještě plně svéprávní). 

	Český zákon o sociálně-právní ochraně dětí na dvou místech prolamuje hranici 18 let. První z nich se týká kurately pro děti a mládež, když podle § 32 odst. 4 písm. f) zák. o soc.-práv. ochraně dětí je nezbytné zajistit návaznou péči dětem s nařízenou ústavní výchovou z důvodu závažných výchovných problémů, dětem s uloženou ochrannou výchovou a dětem stíhaným vazebně nebo dětem ve výkonu trestního opatření odnětí svobody, kdy je kurátor povinen návaznou péči zajistit i pro mladé zletilé dospělé v souvislosti s výstupem z příslušného zařízení, zejména tehdy, byla-li ústavní nebo ochranná výchova prodloužena do 19 let věku mladého zletilého dospělého (srov. výklad k § 32). Druhý průlom do věkové hranice 18 let obsahuje úprava dávek pěstounské péče, jejíž součástí je i úprava nároku na příslušné dávky až do věku 26 let nezaopatřeného dítěte (mladého zletilého dospělého); srov. § 4a písm. b) bod 2, § 47f odst. 2 a § 47i zák. o soc.-práv. ochraně dětí. V některých případech pak dojde k určité prolongaci působnosti zákona v důsledku vedení správního řízení - např. přestupkové řízení proti osobám odpovědným za výchovu pro přestupek spočívající v nesplnění povinnosti zajištění odborné poradenské pomoci [§ 59d odst. 1 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí] může být zahájeno (samozřejmě ve lhůtách podle obecných předpisů) i po nabytí zletilosti dítěte pro skutek spáchaný v době jeho nezletilosti, stejně tak jako takové řízení zahájené v době nezletilosti dítěte bude po právu dokončeno i po nabytí jeho zletilosti apod. 

	Je však třeba současně dodat, že zletilý dospělý, jemuž je poskytováno plné přímé zaopatření v ústavním zařízení na základě zaopatřovací smlouvy, popř. na základě tzv. soudního prodloužení ústavní výchovy do 19 let věku není obecně subjektem sociálně-právní ochrany dětí, stejně jako zletilá osoba nacházející se nadále v trestněprávní ochranné výchově (do svých 19 let), až na výše zmíněné okrajové výjimky. 

V. Osobní a územní působnost zákona 
K odst. 2 
 
	Pro výklad odst. 2 má význam vyjádření úmyslu zákonodárce, jak jej zachycuje důvodová zpráva, totiž že sociálně-právní ochrana se zajišťuje zásadně jen dětem, které na území České republiky legálně pobývají (a to bez ohledu na jejich státní občanství). To souvisí též se zásadou teritoriality, neboť český správní orgán (ani ten, kdo je pověřen k výkonu sociálně-právní ochrany) nemůže svou působnost realizovat na území cizího státu. Zákonná formulace komentovaného ustanovení však vychází ze společenské reality v době přijetí zákona, a to bez ohledu na skutečnost, že původní znění čtyř pobytových titulů bylo v průběhu let novelizováno zejména v důsledku souvisejících změn cizineckých předpisů, a nakonec byl výčet rozšířen na nynější počet sedmi titulů. Osobní působnost zákona pro oblast dávek pěstounské péče ve smyslu jedné z podmínek vzniku nároku na dávku upravuje speciální ustanovení § 47o zák. o soc.-práv. ochraně dětí, které tak představuje lex specialis vůči komentovanému ustanovení. 

	Zásadní význam pro výklad má však úprava vyplývající z mezinárodních úmluv, které mají před zákonem aplikační přednost. V této oblasti je nejvýznamnější úmluvou haagská Úmluva o pravomoci orgánů, použitelném právu, uznávání, výkonu a spolupráci ve věcech rodičovské zodpovědnosti a opatření k ochraně dětí z r. 1996, ratifikovaná ČR 13. března 2000 a publikovaná pod č. 141/2001 Sb. m. s. Článek 5 odst. 1 této úmluvy mj. stanovuje, že "správní orgány smluvního státu obvyklého bydliště dítěte mají pravomoc přijímat opatření na ochranu osoby nebo majetku dítěte". Tedy kompetence orgánu sociálně-právní ochrany není založena na formálním kritériu občanství či administrativního pobytu, ale na faktickém kritériu obvyklého bydliště, tedy obdobně, jak ustanovení komentovaného odst. 2 zdůvodňuje důvodová zpráva ("na území trvale nebo dlouhodobě pobývají" - tj. mají obvyklé bydliště). Jinými slovy - sociálně-právní ochrana se obecně poskytuje dítěti, které je na území republiky oprávněno pobývat na základě některého z uvedených důvodů a současně tu skutečně pobývá. Úmluva pak v čl. 5 v odst. 2 upravuje též změnu působnosti - "v případě změny obvyklého bydliště dítěte do jiného smluvního státu, mají pravomoc orgány státu nového obvyklého bydliště dítěte". Opět nehraje roli administrativní stav (tzn. je-li pobyt kryt některým policejním pobytovým statusem - to ostatně v rámci EU není již ani zásadně potřeba), ale stav faktický. Z této zásady faktického - obvyklého bydliště jsou upraveny pouze dvě výjimky. První můžeme nazvat "delegací vhodnou" - Úmluva v čl. 8 dovoluje, aby "výjimečně orgán smluvní strany mající pravomoc podle článku 5 nebo 6, jestliže se domnívá, že orgán jiného smluvního státu by mohl v konkrétním případě lépe posoudit nejlepší zájem dítěte, může buď žádat, aby tento jiný orgán buď přímo, nebo s pomocí ústředního orgánu svého státu převzal pravomoc k přijetí opatření pro ochranu, která považuje za nutná, nebo může přerušit projednávání případu a vyzvat strany k předložení takového požadavku orgánu tohoto jiného státu". Dožádaným státem může být stát, jehož státním příslušníkem je dítě, na jehož území se nachází majetek dítěte, před jehož orgány probíhá řízení o návrhu na rozvod, rozluku manželství rodičů dítěte anebo jeho prohlášení za neplatné, nebo stát, ke kterému má dítě závažný vztah. Druhou výjimkou z pravidla obvyklého bydliště podle Úmluvy je případ zavlečení dítěte do ciziny. Podle čl. 7 této Úmluvy platí, že "v případě protiprávního přemístění nebo zadržení dítěte zůstávají zachovány pravomoci orgánů smluvního státu, ve kterém dítě mělo obvyklé bydliště bezprostředně před přemístěním nebo zadržením, až do té doby, než dítě získá obvyklé bydliště v jiném státě", za podmínek, které tento článek podrobněji stanoví - např. obvyklé bydliště muselo trvat alespoň rok. Orgán státu, kam bylo dítě takto přemístěno, může pak činit pouze naléhavá opatření, která jsou nutná pro ochranu osoby nebo majetku dítěte, v případě českých orgánů sociálně-právní ochrany tedy opatření ve smyslu odst. 3 komentovaného ustanovení. Únos dítěte do jiného státu, mající vliv na působnost orgánů státu, je vedle citovaného čl. 7 podrobněji upraven v další haagské úmluvě, a to Úmluvě o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí z 25. října 1980, která je pro Českou republiku závazná od 1. března 1998 (sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 34/1998 Sb.). Její úprava je rovněž založena na kritériu obvyklého bydliště; v čl. 4 stanovuje, že "Úmluva se bude vztahovat na každé dítě, které mělo své obvyklé bydliště ve smluvním státě bezprostředně před porušením práva péče o ně nebo styku s ním. Úmluvy se nepoužije, pokud dítě dosáhlo věku šestnácti let". 

	Na kritériu obvyklého bydliště je rovněž postaveno právo Evropské unie, dopadající na řešení situací, týkajících se občanů EU. Konkrétně nařízení Rady (ES) č. 2201/2003, o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 (Brusel II), kritérium obvyklého bydliště obsahuje jak v uvozovací preambuli (zejm. zásada č. 12), tak ve vlastních ustanoveních, zejm. v čl. 8, který stanovuje: "Soudy členského státu jsou příslušné ve věci rodičovské zodpovědnosti k dítěti, které má v době podání žaloby obvyklé bydliště na území tohoto členského státu." Tato obecná zásada je pak modifikována v čl. 9, 10 a 12 pro případy přestěhování do jiného členského státu, únosu dítěte a pokračování příslušnosti v případě vedení souvisejících soudních řízení. I toto nařízení umožňuje "delegaci vhodnou" (čl. 15), zásadně však jako výjimečnou. 

	Další výjimky z pravidla legálního pobytu a obvyklého bydliště na území pro založení působnosti českých orgánů při výkonu sociálně-právní ochrany vyplývají ze speciální úpravy sociálně-právní ochrany ve vztahu k cizině (§ 35, § 36 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), která současně blíže procesně provádí některé další mezinárodní úmluvy, např. haagskou Úmluvu o ochraně dětí a spolupráci při mezinárodním osvojení z 29. května 1993, publikovanou pod č. 43/2000 Sb. m. s., vycházející rovněž z kritéria obvyklého bydliště. (Čl. 2 odst. 1: "Úmluva se použije v případech, kdy dítě, jehož obvyklé bydliště je v jednom smluvním státě ("stát původu"), bylo přemístěno, je přemisťováno nebo má být přemístěno do jiného smluvního státu ("přijímající stát") buď po svém osvojení ve státě původu manželi nebo jednou osobou s obvyklým bydlištěm v přijímajícím státě nebo za účelem takového osvojení v přijímajícím státě nebo ve státě původu.") 

	Jak již bylo uvedeno výše, formulace druhého odstavce odpovídá realitě, kdy osoba, mající u nás zejména trvalý pobyt, prakticky bezvýjimečně i fakticky na území republiky pobývá. V posledních letech však dochází k mizení významu státních hranic, a tím pádem i k určitému oslabení vypovídající hodnoty jak institutu trvalého pobytu, tak státního občanství, o skutečném pobytu, resp. bydlišti dítěte. Proto např. zákon č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu soukromém, zavedl v řadě případů jako hraniční určovatel pro určení osobní působnosti namísto dosavadního kritéria státního občanství nově kritérium obvyklého pobytu. Důvodová zpráva k tomuto zákonu uvádí: "Po vzoru některých zahraničních úprav se opouští současný hraniční určovatel lex patriae a jako hraniční určovatel se stanoví obvyklý pobyt. Stejné řešení zvolily například Švýcarsko, Estonsko a v poslední době se k němu přiklání i Švédsko. V mnoha dalších zemích je pak obvyklý pobyt kritériem subsidiárním. Navrhované řešení se též jeví jako praktičtější. Pojem "obvyklý pobyt" je v současné době dostatečně vyložen soudní praxí. Výkladem tohoto pojmu se již zabýval i Evropský soudní dvůr (např. věc 76/76 Di Paolo (1977) ESD 315, odst. 17-20 a věc C-102/91 Knoch (1992) ESD I-4331, odst. 21 a 23). Podle tohoto soudu je obvyklý pobyt místem, které dotyčná osoba určila v úmyslu udělit mu stálý charakter, je stálým nebo obvyklým centrem jejích zájmů. V tomto kontextu by měla být brána v úvahu zejména rodinná situace zaměstnané osoby; důvody, které ji vedly k přestěhování; délka a kontinuita jejího pobytu; skutečnost, že má v místě stabilní zaměstnání, a její úmysl, jak se jeví ze všech okolností. V české soudní praxi se lze setkat s vymezením pojmu ‚bydliště' (rozsudek NS Cdo 444/2004). Vymezení tohoto pojmu však koresponduje s přesnějším označením ‚obvyklý pobyt' ve smyslu výkladu Evropského soudního dvora. V některých směrnicích se v českém znění, popřípadě v českém překladu používá pojmu ‚obvyklé bydliště'. Také tento pojem koresponduje s přesnějším označením "obvyklý pobyt". Obvyklým pobytem se nerozumí místo obvyklého pobytu tak, jak je definováno v § 2 písm. q) zákona č. 89/1995 Sb., o státní statistické službě. Je možné také poznamenat, že pojem ‚obvyklý pobyt' nebývá definován v právních řádech jednotlivých států, tak jako jsou například definovány pojmy ‚trvalý pobyt', ‚přechodný pobyt', ‚bydliště', ‚domicil' apod. Jedná se tedy o výraz, který má ve vztahu k jednotlivým právním řádům autonomní postavení. Tím je umožněno, aby aplikující orgán uvážil všechny okolnosti případu a životní poměry osoby a vycházel z nich při určení jejího obvyklého pobytu v určitém státě, i když podle právních předpisů tohoto státu osoba nesplňuje formality pro ‚trvalý pobyt', ‚bydliště' apod." 

	Ačkoli z důvodové zprávy k odst. 2 jednoznačně vyplývá smysl komentovaného ustanovení - zajištění ochrany dětem pobývajícím na území ČR - který je rovněž v souladu s pojetím působnosti českých orgánů podle shora zmíněných mezinárodních úmluv, slovní vyjádření tomu již dnes neodpovídá. Lze proto předpokládat, že v budoucnu bude osobní působnost zákona explicitně rovněž založena v první řadě na kritériu obvyklého pobytu, resp. obvyklého bydliště dítěte, jak však je namístě tuto působnost z uvedených důvodů vykládat již nyní. Lze však shrnout: sociálně-právní ochrana podle tohoto zákona se poskytuje zásadně jen dětem, které žijí, resp. jsou přítomny na našem území, nikoli dětem, které mají obvyklé bydliště v cizině, a v cizině se i nacházejí. 

	Dětem, uvedeným v odst. 2 (ve smyslu výše uvedeného výkladu) se přitom zajišťuje sociálně-právní ochrana v plném rozsahu. 

	Obdobná slovenská úprava [§ 2 písm. a) bod 1 zák. č. 305/2005 Z. z., o sociálnoprávnej ochrane detí a o sociálnej kuratele] sice pracuje s pojmem „obvyklý pobyt“, když jej zavádí jako legislativní zkratku v oblasti osobní působnosti zákona, avšak naplňuje jej poněkud odlišným obsahem, když obvyklým pobytem rozumí trvalý, přechodný či tolerovaný pobyt, tzn. některý z administrativních pobytových statusů. Vedle toho se však sociálně-právní ochrana na Slovensku poskytuje v plném rozsahu i dítěti, „ktorému nemožno určiť obvyklý pobyt“ v uvedeném smyslu. Specifickou skupinou jsou pak nezletilí bez doprovodu, jimž se na Slovensku sociálně-právní ochrana poskytuje na základě skutečnosti, že se na Slovensku nacházejí. Z těchto formulací je zřejmé, že se současně vyžaduje přítomnost dítěte na území, byť zásada teritoriality není obecně vyjádřena, podobně jako v ČR. Podpůrně však slovenská úprava zachovává starou zásadu lex patriae, když se stanoví, že osobní rozsah sociálně-právní ochrany a sociální kurately se vztahuje i na dítě, „ktoré je občan Slovenskej republiky a nachádza sa na území iného štátu“ bez dalšího. Obdobu takového vymezení osobní působnosti nacházíme v zákoně o sociálně-právní ochraně dětí zcela nesystematicky nikoli v komentovaném ustanovení, ale teprve v § 35 odst. 1 písm. b), a to v rámci vymezení působnosti Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí. Citované ustanovení stanovuje, že tento Úřad „zajišťuje sociálně-právní ochranu [také] ve vztahu k cizině, jde-li o děti, které jsou občany České republiky a nemají na jejím území trvalý pobyt“. Tím však není zakotven žádný nárok těchto nezletilých osob na „sociálně-právní ochranu“ v širokém smyslu, a to snad pouze na základě existence státoobčanského svazku, neboť výkon sociálně-právní ochrany dětí ve smyslu části třetí hlavy I, II. popř. III až VII, podle části osmé či deváté by byl na území cizího státu jednoduše nemožný. Vymezení osobní působnosti Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí se tak vztahuje výlučně k působnosti Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí, jak ji vymezuje zejm. § 35 odst. 2 písm. c), d), f). 

K odst. 3 
 
	Sociálně-právní ochrana ve smyslu odst. 2 se tedy poskytuje dětem, které legálně po delší dobu na území ČR pobývají, případně pobývaly, ale byly odtud protiprávně zavlečeny do ciziny. Na území republiky se však může nacházet dítě, které zde pobývá buď legálně, avšak jen krátkodobě, nebo je na území republiky zcela bez pobytového statusu. Může přitom jít o děti, které budou vyšší měrou ohroženy. Těmto dětem nelze sociálně-právní ochranu odepřít, a proto se jim komentovaným ustanovením zaručuje alespoň v základním nezbytném rozsahu "krizové pomoci". 

	Rovněž formulace tohoto ustanovení není v současnosti již nejvhodnější. Normu je nezbytné vykládat v úzké vazbě na odst. 2 - tzn. že všem dětem, uvedeným v odst. 2 (ve smyslu výkladu k odst. 2 výše), se sociálně-právní ochrana poskytuje v plném rozsahu zákona, všem ostatním dětem, které se nacházejí na území republiky, jsou ohrožené a současně nesplňují podmínky odst. 2, se poskytuje ochrana podle tohoto ustanovení pouze v nezbytném rozsahu, což odkazem na § 37 a § 42 zák. o soc.-práv. ochraně dětí (tím rovněž na § 15 a § 16 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) znamená ochranu dítěte bez doprovodu nebo v případě, že jsou jeho život nebo příznivý vývoj vážně ohroženy nebo narušeny. Prakticky to znamená zajištění neodkladné péče (tedy svěření do pěstounské péče na přechodnou dobu, příp. umístění do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc) a zpravidla současné podání návrhu na vydání opatření soudu za účelem předběžné úpravy poměrů dítěte podle § 924 obč. zák. ("rychlé předběžné opatření"). Následným rozhodnutím soudu o svěření dítěte do náhradní výchovy (včetně svěření dítěte do péče ústavu v plném smyslu toho slova, tedy i do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc) nabývá v souladu s § 87 odst. 1 zákona č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců na území České republiky, dítě trvalý pobyt, a tím pádem též veřejnoprávní nárok na sociálně-právní ochranu v plném rozsahu podle odst. 2. 

Judikatura:

Rozumová a volní vyspělost stěžovatelky byla na takové úrovni, aby byla schopna posoudit následky svého jednání. Obdobnou námitkou nedostatečné způsobilosti k právnímu úkonu (v daném případě k úhradě jízdného s přirážkou) ve smyslu § 9 občanského zákoníku se Ústavní soud zabýval ve věci sp. zn. III. ÚS 1019/08; tehdy ji vyhodnotil jako zjevně neopodstatněnou s tím, že byla-li nezletilá, které bylo 12 let, způsobilá sama cestovat městskou hromadnou dopravou, musela si být vědoma povinnosti zaplatit jízdné i toho, že porušení přepravní smlouvy je spojeno s přirážkou k jízdnému. V případě nyní posuzovaném došlo k rozhodné události v době, kdy bylo stěžovatelce bez několika týdnů 11 let. Jen na základě tohoto věku samotného lze u běžného jedince předpokládat znalost základních pravidel užití dopravního prostředku MHD. Existence smluvní sankce pro případ jízdy bez platného dokladu je totiž dle Ústavního soudu skutečností notoricky známou 
(II. ÚS 3176/12) 
Je třeba zabránit situacím, kdy je dítě považováno za pouhý objekt, o kterém rozhodují jiní. Na nepřípustnost takové praxe upozornil Českou republiku i Výbor pro práva dítěte. Ten ve svých posledních Závěrečných doporučeních adresovaných České republice z roku 2011 právě v kontextu práv garantovaných v čl. 12 Úmluvy o právech dítěte vyslovil znepokojení nad tím, že „tradiční vnímání dětí jako objektů spíše než subjektů práv je velmi rozšířené“ (ze dne 4. 8. 2011, CRC/C/CZE/CO/3-4; § 34) - Věk 18 let nemůže představovat hranici, před kterou dítě do řízení není zapojeno vůbec a po které již plně. 
(I. ÚS 3304/13) 
Ústavní soud zdůrazňuje, že osobní svoboda představuje v demokratickém a právním státě jednu z nejdůležitějších hodnot. Je předpokladem toho, aby si mohl každý sám uspořádat svůj vlastní život, aby mohl rozhodovat o jeho podstatných aspektech a svým jednáním usilovat o vlastní štěstí. Jakkoliv tato svoboda již ze své podstaty nemůže být neomezená, se zásahy do ní mohou být spojeny neodstranitelné následky ve všech sférách života jednotlivce. Stát, který je založen na úctě k právům a svobodám člověka a občana (čl. 1 odst. 1 Ústavy), do ní proto může zasahovat pouze na základě zákona a v jeho mezích a nesmí se při tom dopustit svévole. Trvání na dodržení všech zákonem stanovených podmínek jejího omezení představuje základní garanci, že budou skutečně respektována práva dotčeného jednotlivce a že v jeho případě nedojde ke zneužití moci. 
(III. ÚS 916/13 z 17. 2. 2015) 
Žalobkyni v době, kdy jí ještě nebylo 12 let (nejčastěji ve věku 8-9 let), byly darovány jejím otcem a babičkou hudební nástroje a další movité věci převážně dekorativní povahy s určitou uměleckou či snad antikvární hodnotou. Žalobkyně tedy byla ve věku, kdy průměrně rozumově i mravně vyspělé dítě chápe dosah darování a je způsobilé věc tímto způsobem do svého vlastnictví přijmout. ... Lze proto uzavřít, že žalobkyně byla vzhledem ke svému věku způsobilá přijmout věci specifikované v žalobě - (uzavřít jako obdarovaný darovací smlouvu) platně do svého vlastnictví bez ohledu na to, jakou konkrétní hodnotu v okamžiku darování měly. 
(NS 25 Cdo 1005/99) 
 
Související ustanovení: 

§ § 8 odst. 2 a 3, 

 § 15 - zajištění neodkladné - okamžité péče, § 16 - "rychlá" předběžná opatření, § 35 a násl. - sociálně-právní ochrana ve vztahu k cizině, § 37 - sociálně-právní ochrana ve zvláštních případech, § 47o - okruh oprávněných osob, § 61 - místní příslušnost 

Související předpisy: 

 Úmluva o právech dítěte, 

 Úmluva o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí (sdělení MZV č. 34/1998 Sb.), 

 čl. 5-14 Úmluvy o pravomoci orgánů, použitelném právu, uznávání, výkonu a spolupráci ve věcech rodičovské zodpovědnosti a opatření k ochraně dětí (sdělení MZV č. 141/2001 Sb. m. s.), 

čl. 14 Listiny 

 § 13 až 14b, § 42, § 50, § 59 a násl. zák. č. 325/1999 Sb., o azylu, 

 § 18 a násl., § 20 a násl., § 30 a násl., § 40 a násl., § 42 a násl., § 65 a násl., § 87a a násl. zák. č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců na území České republiky, 

 § 10 a násl. zák. č. 133/2000 Sb., o evidenci obyvatel, 

 čl. 5 až 14 sdělení č. 141/2001 Sb. m. s., o přijetí Úmluvy o pravomoci orgánů, použitelném právu, uznávání, výkonu a spolupráci ve věcech rodičovské zodpovědnosti a opatření k ochraně dětí, 

 § 22, § 32, § 58a zák. č. 221/2003 Sb., o dočasné ochraně cizinců, 

§ 1 odst. 2, § 2 odst. 1, § 10 odst. 1, § 15 odst. 1, § 19 odst. 1, § 23, § 24, § 30 odst. 1, 2, § 31, § 32, § 34, § 35, § 55 a násl., § 65 odst. 2, § 67 odst. 1, § 68 odst. 1, § 95, § 100, § 104 a násl., § 483 odst. 2, § 581, § 672 odst. 2, § 806, § 811, § 867, § 868, § 875 odst. 2, § 877 odst. 2, § 886, § 892, § 898, § 911, § 924, § 975, § 1526, § 1539, § 1735, § 1852, § 2279,§ 2920, § 2921, § 2997 odst. 2 obč. zák 

 § 6, § 53 a násl. zák. č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu soukromém 

§ 34 odst. 1 zák. práce, 

§ 91a až 91c zák. o soc. službách, 

§ 84-84b z. ř. s., 

§ 18 odst. 1 písm. a), § 19 písm. g) z. s. m., 

§ 29, § 35 zák. o zdrav. službách, 

§ 46 zák. č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví, 

§ 8a odst. 3, § 25, § 76 odst. 1 písm. g) odst. 2, 3 zák. č. 301/2000 Sb., o matrikách, jménu a příjmení, 

§ 10 odst. 10 zák. č. 133/2000 Sb., o evidenci obyvatel a rodných číslech, 

§ 2 odst. 3, § 4 odst. 4 zák. č. 328/1999 Sb., o občanských průkazech, 

§ 59 odst. 1 písm. c), § 67 odst. 4 zák. o stát. soc. podpoře, 

§ 3 odst. 2 zák. o důch. pojištění, 

§ 21 odst. 1, § 22 odst. 1, § 34, § 36, § 49, § 66 odst. 2, § 67 odst. 1, § 68 odst. 1 školského zákona 

Literatura:

Křístek, A. Prodloužení ústavní výchovy. Příčiny a důsledky ústavně nekonformního zvykového výkladu právního pravidla možnosti prodloužení ústavní výchovy „nezletilých“ do 19 let věku člověka podle § 974 občanského zákoníku [online]. Epravo.cz. 13. 1. 2015. Dostupné z: https://www.epravo.cz/top/clanky/prodlouzeni-ustavni-vychovy-96533.html 
Křístek, A. Několik poznámek k (ne)možnosti omezení svéprávnosti nezletilého. Právo a rodina. 2015, č. 3, s. 5-8. 
Křístek, A. Měla by být zrušena možnost zákonného zástupce rozvázat smlouvu o výkonu závislé práce uzavřenou dítětem mladším 16 let? [online]. Epravo.cz. 15. 4. 2015. Dostupné z: https://www.epravo.cz/top/clanky/mela-by-byt-zrusena-moznost-zakonneho-zastupce-rozvazat-smlouvu-o-vykonu-zavisle-prace-uzavrenou-ditetem-mladsim-16-let-97406.html 
Křístek, A. Mezery v zákonech z hlediska ochranné funkce zákonného zastoupení dětí. Právo a rodina. 2015, č. 11, s. 1-5. 
Křístek, A. Do kterého okamžiku musí být rozhodnuto o prodloužení ústavní výchovy do 19 let věku? Právo a rodina. 2015 č. 12, s. 4-6. 
Křístek, A. O relativní nezávaznosti rozhodnutí civilního soudu o ústavní výchově nezletilých. Právní rozhledy. 2016, č. 19, s. 671-678. 
Křístek, A. Svéprávnost nezletilých - část první. Soukromé právo. 2018, č. 2, s. 2-6. 
Křístek, A. Svéprávnost nezletilých - část druhá. Soukromé právo. 2018, č. 3, s. 2-9. 
Madej, M. Přípustnost omezení svéprávnosti nezletilého člověka. [online]. Epravo.cz. 9. 1. 2015. Dostupné z: https://www.epravo.cz/top/clanky/pripustnost-omezeni-svepravnosti-nezletileho-cloveka-96436.html 
Rouček F., Sedláček J. Komentář k československému zákoníku občanskému a občanské právo platné na Slovensku a v Podkarpatské Rusi. Díl prvý. V. Linhart: Praha 1935; výklad k § 178, § 178a a § 207. 
Tilsch, E. Občanské právo. Část všeobecná. Praha: Všehrd, 1925. 
Vangeli, B. Zákon o Policii České republiky, komentář. Praha: C. H. Beck, 2009. 
Zuklínová, M. in Švestka, J., Dvořák, J. Fiala, J., Zuklínová, M. Občanský zákoník. Komentář. Svazek II (§ 655 až 975). Praha: Wolters Kluwer, 2014. 
 
 § 3 

(Zřízení Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí) 
Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Nově se zřizuje Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí, který bude zajišťovat sociálně-právní ochranu ve vztahu k cizině a který bude řízen Ministerstvem práce a sociálních věcí. Tento Úřad nahrazuje dosavadní Ústředí pro mezinárodněprávní ochranu mládeže, které bylo dosud řízeno Ministerstvem spravedlnosti. Na nově zřízený Úřad také přechází z Ústředí všechny jeho kompetence. 

K odst. 1 
 
	Jedná se o kompetenční normu, na jejímž základě je zřízen Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí, který je orgánem státní správy, plnícím funkci ústředního orgánu podle některých mezinárodních úmluv a další funkce vyplývající především z mezinárodního, příp. unijního práva. Není však samostatným ústředním správním úřadem ve smyslu kompetenčního zákona č. 2/1969 Sb., o zřízení ministerstev a jiných ústředních orgánů státní správy České republiky (dále jen "kompetenční zákon"), ale je podřízen Ministerstvu práce a sociálních věcí (dále jen "MPSV"). 

	Komentované ustanovení je blíže rozvedeno především v části třetí (Opatření sociálně-právní ochrany), hlavě VIII (Sociálně-právní ochrana ve vztahu k cizině), která podrobně vymezuje osobní (§ 35 odst. 1) i věcnou působnost (§ 35 odst. 2) Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí. Působnost Úřadu při zprostředkování osvojení do ciziny a z ciziny je však upravena v § 25 a § 26. 

	Úřad sídlí v Brně na adrese Šilingrovo náměstí 3/4. Zřizuje též své vlastní webové stránky: <www.umpod.cz> . 

K odst. 2 
 
	Účinnost původního znění služebního zákona z r. 2002 byla opakovaně odkládána, proto až do konce r. 2014 platilo, že ředitele Úřadu pro mezinárodně-právní ochranu jmenuje ministr práce a sociálních věcí podle dosavadních předpisů z r. 1999. Dne 6.11.2014 byl rozeslán zákon č. 234/2014 Sb., o státní službě, který nabyl účinnosti 1.1.2015. Následně byl dne 14.11.2014 publikován i doprovodný zákon č. 250/2014 Sb., o změně zákonů souvisejících s přijetím zákona o státní službě, který s účinností od 1.1.2015 změnil článkem XXIX, bodem 1, zdejší ustanovení tak, že "v čele Úřadu je ředitel; jeho výběr, jmenování a odvolání se řídí zákonem o státní službě". Oběma zmíněnými zákony byly současně zrušeny původní, nikdy neúčinné služební předpisy z r. 2002. 

Související ustanovení: 

 § 25 až 26 - zprostředkování osvojení Úřadem, § 35 až 36 - zajišťování návratu dětí nacházejících se v cizině bez doprovodu, § 56 - vedení spisové dokumentace ostatními orgány sociálně-právní ochrany, § 62 odst. 2 - dožádání Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu o zastoupení dítěte 

 § 4 

(Věcná příslušnost správních úřadů [1] a působnost dalších subjektů v sociálně-právní ochraně [2]) 
Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Sociálně-právní ochranu podle návrhu zákona zajišťují [v první řadě obecní úřady obcí s rozšířenou působností], které v přenesené působnosti zajišťují celou řadu povinností vyplývajících pro stát ze sociálně právní ochrany. [Dále jsou to obecní úřady obcí prvního stupně.] Oba tyto orgány mají možnost velmi bezprostředně sledovat ochranu práv dítěte a činit potřebná opatření. 

	Dalšími orgány sociálně-právní ochrany jsou [krajské úřady, v oblasti dávek pěstounské péče, státního příspěvku na výkon této péče a v oblasti inspekce poskytování sociálně-právní ochrany pověřenými osobami Úřad práce ČR], Ministerstvo práce a sociálních věcí, do jehož kompetence patří obecně "péče o rodinu a děti", a Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí, jemuž i dosud (jako Ústředí pro mezinárodněprávní ochranu mládeže) patří řešení řady otázek ochrany dětí ve vztahu k cizině. 

	Sociálně-právní ochranu budou moci zajišťovat i složky občanské společnosti (nadací, občanských sdružení), církve a další právnické a fyzické osoby, a to na základě pověření vydaného [krajským úřadem, popřípadě komisí pro sociálně-právní ochranu dětí]. 

	K zák. č. 320/2002 Sb.: Působnosti okresních úřadů ve shora uvedených bodech v oblasti sociálně-právní ochrany dětí přechází na obecní úřady obcí s rozšířenou působností. 

	V textu zákona dochází k upřesnění v tom smyslu, že se jedná o působnost obecního úřadu, tj. o oblast státní správy, nikoliv obce v rámci samostatné působnosti. 

	K zák. č. 518/2002 Sb.: Komisi pro sociálně-právní ochranu dětí, kterou podle nynější platné úpravy má oprávnění zřizovat starosta obce s rozšířenou působností jako zvláštní orgán obce, se nově svěřuje rozhodování o pověření pro nestátní subjekty pro zřizování zařízení sociálně-právní ochrany dětí, jde-li o zřizování výchovně rekreačních táborů pro děti. V zájmu upřesnění stávající i navrhované právní úpravy se doplňuje § 4, kde se vedle orgánů sociálně-právní ochrany uvádějí i další subjekty, které také tuto ochranu zajišťují, mezi něž také uvedená komise patří. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: Okruh orgánů sociálně-právní ochrany se rozšiřuje o újezdní úřady. Újezdní úřady jsou již za současného právního stavu příslušné k tomu, aby na území vojenských újezdů plnily úkoly obecních úřadů na úseku sociálně-právní ochrany dětí v souladu s § 37 odst. 3 zákona č. 222/1999 Sb., o zajišťování obrany České republiky. V ostatním zajišťují sociálně-právní ochranu dětí na území vojenských újezdů příslušné obecní úřady obcí s rozšířenou působností, do jejichž správního obvodu jednotlivé vojenské újezdy spadají. Doplněním újezdních úřadů do výčtu orgánů sociálně-právní ochrany dětí v § 4 odst. 1 se tak potvrzuje současný stav. 

	Mezi orgány sociálně-právní ochrany se zařazuje Úřad práce České republiky - krajské pobočky a pobočka pro hlavní město Prahu. V souvislosti s novou organizační strukturou Úřadu práce ČR a se změnami v jeho působnosti je nezbytné promítnout tyto změny i do sociálně-právní ochrany. I v této oblasti budou mít krajské pobočky Úřadu práce působnost v oblasti dávek pěstounské péče a inspekce poskytované sociálně-právní ochrany pověřenými osobami. 

Přehled výkladu: 
 
I. Věcná příslušnost správních úřadů 
 
II. Odnětí výkonu státní správy a její přenesení na jiný úřad 
 
III. Delegování příslušnosti na "nižší" správní úřad 
 
IV. Osoby vykonávající sociálně-právní ochranu dětí ve správním úřadě 
 
V. Stížnost proti nevhodnému chování úřední osoby nebo proti nevhodnému postupu orgánu sociálně-právní ochrany 
 
VI. Působnost orgánu sociálně-právní ochrany založená jinými předpisy 
 
VII. Působnost dalších subjektů v sociálně-právní ochraně 
 
VIII. Poskytování sociálně-právní ochrany mimo úřední činnost jako zvláštní druh sociálních služeb 
K odst. 1 
 
I. Věcná příslušnost správních úřadů 
 
	Odstavec 1 vyjmenovává, které orgány (správní úřady) jsou věcně příslušné na úseku sociálně-právní ochrany, přičemž funkční příslušnost k výkonu jednotlivých činností upravují kompetenční ustanovení dále napříč celým zákonem. Tak např. obecní úřad prvního stupně (a jemu hierarchicky na roveň postavený újezdní úřad) je funkčně příslušný k realizaci úkolů v oblasti preventivní a poradenské činnosti podle § 10 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a k výkonu opatření na ochranu dětí spočívajících v zajištění neodkladné krizové péče podle § 15 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, a to včetně zajištění této péče dítěti pobývajícímu na území bez pobytového statusu (srov. výklad k § 2 odst. 3, resp. § 37). Funkční příslušnost krajských úřadů pak zahrnuje především úkoly v oblasti náhradní rodinné péče (srov. § 11 odst. 2-4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) a v oblasti vydávání veřejnoprávních oprávnění k poskytování služeb sociálně-právní ochrany k tomu pověřeným osobám (srov. část šestá zákona - Poskytování sociálně-právní ochrany pověřenými osobami). Funkční příslušnost krajských úřadů zahrnuje dále důležité dozorové (§ 126 odst. 1 obecního zřízení) a kontrolní (§ 129 odst. 1 obecního zřízení) pravomoci nad výkonem sociálně-právní ochrany obecními úřady v jeho správním obvodu. Důležitou kompetencí krajského úřadu je jeho působnost jako odvolacího orgánu tam, kde obecní úřad obce s rozšířenou působností vydává správní rozhodnutí (např. podle § 12, § 13 zák. o soc.-práv. ochraně dětí apod.), působnost krajského úřadu jako odvolacího orgánu je založena i v případě rozhodování o odvolání proti rozhodnutí ředitele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc o některých právech a povinnostech účastníků souvisejících s pobytem dítěte v zařízení (srov. § 42a odst. 4 věta druhá, § 42b odst. 3 věta druhá zák. o soc.-práv. ochraně dětí). V Praze je působnost odvolacího orgánu vůči rozhodnutím úřadů městských částí zákonem svěřena Magistrátu hlavního města Prahy (§ 31 odst. 1 zák. č. 131/2000 Sb., o hlavním městě Praze). Dozor nad výkonem přenesené působnosti městských obvodů nebo městských částí statutárních měst plní magistráty těchto měst (§ 127a obecního zřízení). 

	Jak výstižně slovy "zajišťují celou řadu povinností vyplývajících pro stát ze sociálně-právní ochrany" konstatuje důvodová zpráva, nejrozsáhlejší a v oblasti sociální pomoci ohroženým dětem a jejich rodinám též z pohledu klientů nejvýznamnější kompetence drží obecní úřady obcí s rozšířenou působností, svým způsobem nástupci někdejších okresních úřadů. S nimi tak dotčené osoby také nejvíce přicházejí do styku. Proto pojem "orgán sociálně-právní ochrany" (či lidově "sociálka") často splývá právě s tímto správním úřadem. 

	Podobně jako krajský úřad plní dozorové a kontrolní úkoly nad výkonem sociálně-právní ochrany obecními úřady a je odvolacím orgánem proti správním rozhodnutím těchto úřadů, má obdobné postavení vůči krajským úřadům MPSV. Kompetence MPSV jsou v hierarchii vykonavatelů sociálně-právní ochrany dětí specifické. Vyplývají jednak obecně z kompetenčního zákona (zák. č. 2/1969 Sb., o zřízení ministerstev a jiných ústředních orgánů státní správy České republiky), dále pak z obecných předpisů (krajské zřízení, zák. č. 129/2000 Sb.), jednak ze zvláštního předpisu, tedy zákona o sociálně-právní ochraně dětí. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí ministerstvu výslovně svěřuje pouze kompetence v těchto oblastech: (1.) podnětové oprávnění ve věcech zprostředkování osvojení a pěstounské péče, a proto také má ze zákona přístup do konkrétních evidencí (§ 24d); (2.) oprávnění provést nové posouzení žadatele o náhradní rodinnou péči, vede-li odvolací řízení ve věci žádosti o zařazení do evidence zájemců (§ 27 odst. 8); (3.) oprávnění provádět šetření v ústavu při výkonu dozoru nad cizí péčí ústavní (§ 29 odst. 7); (4.) přijetí oznámení zastupitelského úřadu při řešení návratu českých dětí bez doprovodu ze zahraničí v některých případech a určení obecního úřadu obce s rozšířenou působností, který bude návrat zajišťovat (§ 36 odst. 1, 5); (5.) zřízení poradního sboru jako zvláštního orgánu (§ 38b); (6.) udělování výjimek pro překročení lůžkové kapacity zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc (§ 42 odst. 3); (7.) úprava tiskopisu žádosti o státní příspěvek za pobyt a péči v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc (§ 42l odst. 1); (8.) rozhodování o prominutí podmínky trvalého pobytu při posuzování nároků na dávky pěstounské péče (§ 47o odst. 2); (9.) úprava tiskopisu žádosti o dávky pěstounské péče (§ 47v odst. 2); (10.) rozhodování o odvolání proti rozhodnutí ve věcech dávek pěstounské péče (§ 47x); (11.) vedení evidence pověřených osob (§ 49 odst. 11); (12.) oprávnění požadovat spisovou dokumentaci vedenou o dětech a zobecněné informace a souhrnné údaje, které orgány sociálně-právní ochrany dětí nižších stupňů získaly při své činnosti, s výjimkou jmenných údajů, pokud z jiných ustanovení nevyplývá oprávnění i na jmenné údaje, jak je tomu obecně "v rozsahu nezbytně nutném pro plnění svých úkolů", tedy např. v oblasti zprostředkování náhradní rodinné péče či údajů souvisejících s prováděním šetření v ústavech (§ 51 odst. 4); (13.) správa informačního systému sociálně-právní ochrany dětí (§ 53a odst. 1 až 3); (14.) vydávání prováděcích vyhlášek v rozsahu stanoveném zákonem (§ 58b odst. 2, 3); (15.) úprava tiskopisu žádosti o vydání pověření k výkonu sociálně-právní ochrany dětí (§ 60). Z kompetencí založených jinými předpisy lze zmínit: (16.) že z § 30 písm. b) bod 1 krajského zřízení a z § 61 odst. 2 písm. b) bod 1 obecního zřízení plyne oprávnění vydávat směrnice ústředních správních úřadů, které mohou ukládat povinnosti obcím a krajům v oblasti přenesené působnosti, jsou-li tyto současně stanoveny zákonem a směrnice je publikována ve Věstníku vlády pro orgány krajů a orgány obcí - tak je tomu v případě tzv. spisové směrnice č. 2013/26780-21; (17.) přijímání závazných opatření při výkonu kontroly přenesené působnosti krajskými úřady (§ 30 krajského zřízení); (18.) výkonu dozoru nad vydáváním a obsahem rozhodnutí a jiných opatření orgánů krajů (nikoli obcí) v přenesené působnosti včetně jejich rušení (§ 84 krajského zřízení), (19.) kontroly výkonu přenesené působnosti svěřené orgánům krajů (nikoli obcí) včetně dodržování zákonů, prováděcích předpisů a směrnic (§ 86 krajského zřízení), (20.) rozhodování o odvolání proti správnímu rozhodnutí orgánů kraje (§ 92a krajského zřízení). Ze správního řádu pak vyplývá mj. kompetence ministerstva (21.) provádět změny příslušnosti, tj. atrakci a delegaci, vůči krajským (zpravidla nikoli obecním) úřadům (§ 131 spr. řádu); (22.) rozhodovat spory o věcnou příslušnost v některých případech (§ 133 spr. řádu); (23.) přešetřovat způsob vyřízení stížnosti krajským (nikoli obecním) úřadem (§ 175 odst. 7 ve spojení s § 178 spr. řádu). Z kompetenčního zákona pak vyplývají obecné kompetence (24.) analytické a koncepční (§ 22 kompetenčního zákona); (25.) předkládat podklady potřebné pro sestavení návrhů státních rozpočtů a pro přípravu jiných opatření širšího dosahu (§ 23 kompetenčního zákona); (26.) připravovat návrhy zákonů a jiných právních předpisů týkajících se sociálně-právní ochrany dětí (§ 24 kompetenčního zákona); (27.) zabezpečení úkolů, které vyplývají pro Českou republiku z mezinárodních smluv, např. z Úmluvy o právech dítěte (§ 25 kompetenčního zákona); (28.) požadovat od "nižších orgánů" (tj. nejen od orgánů krajů, ale i obcí aj.) zprávy a údaje, které si ministerstvo vyžaduje v rozsahu nezbytně nutném pro plnění svých úkolů (§ 27 kompetenčního zákona). 

	A nakonec ze zákona č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem, vyplývá, že (29.) „ve věcech náhrady škody způsobené rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem“ [správními úřady všech stupňů, tedy postupem obecních úřadů obcí s rozšířenou působností či krajských úřadů] „- jednají jménem státu ministerstva a jiné ústřední správní úřady“. 

	Z uvedeného přehledu cca 29 různých okruhů kompetencí ministerstva jako ústředního správního úřadu je zřejmé, že individuálních záležitostí jednotlivých občanů se jich týká jen minimum, zpravidla jde jen o odvolací agendu ve věcech zprostředkování náhradní rodinné péče a dávek pěstounské péče, popř. přezkumu stížnostní agendy při jejím vyřizování krajskými (nikoli obecními) úřady. Pouze v případě výkonu dozoru nad cizí péčí ústavní může MPSV, považuje-li to za nezbytné, převzít kompetenci jinak zásadně svěřenou obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností a samo může provést v ústavu sociální šetření v rozsahu stanoveném v § 29 zák. o soc.-práv. ochraně dětí na místě orgánu "prvního stupně". Nelze zcela vyloučit ani možnost provedení šetření v domácnosti ve smyslu § 52 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, ovšem pouze jde-li o úkon v souvislosti s plněním úkolů podle tohoto zákona, tedy jen v záležitostech, uvedených výše pod (1.) až (20.), pokud se týkají individuálního případu. Rozšířený jev podávání adres a žádostí jednotlivými občany při rozličných životních situacích, kdy se střetávají s orgány sociálně-právní ochrany dětí (popř. se soudy), přímo ministerstvu tak neodpovídá uspořádání systému veřejné správy republiky a její hierarchii. Ministerstvo až na výjimky, vyplývající z uvedených kompetenčních norem, do individuálních kauz nevstupuje a ani nemá vstupovat. Výjimky představují např. zmíněné řešení odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem i orgánů prvního stupně, zpravidla také vyřizování dožádání jiných orgánů veřejné moci, zejména ústředních, popř. šetření ve věcech, v nichž určité možné pochybení poukazuje na předpokládané systémové nedostatky, zejména právní úpravy nebo metodického vedení apod. S výkonem působnosti soudů jako orgánů samostatné moci soudní pak nemá MPSV jako orgán oddělené moci výkonné společného nic. Požadavky na "zjednání nápravy" ministerstvem v různých skutkových situacích představují tak často pouze reminiscenci na bývalou feudální správu, kdy král mohl v zásadě rozhodnout jakoukoli soudní i správní záležitost. Částečně se může jednat i o reminiscenci na bývalou strukturu veřejné správy, kdy do r. 2002 hlavním vykonavatelem agend v oblasti sociálně-právní ochrany dětí byly v prvním stupni okresní úřady jako orgány státní a jim nadřízeno bylo na tomto úseku právě MPSV. Dnes však na místě býv. okresních úřadů vystupují obecní úřady obcí s rozšířenou působností a jim nadřízeným orgánem je tak místo ministerstva krajský úřad. 

	Zcela specifickým orgánem sociálně-právní ochrany je pak Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí, jehož působnost je založena ve speciálních ustanoveních (viz § 3a a § 35 a násl. zák. o soc.-práv. ochraně dětí) a je podřízen MPSV. 

	Novelou zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 401/2012 Sb. byl mezi orgány sociálně-právní ochrany zařazen též Úřad práce České republiky. Tento orgán, primárně vykonávající úkoly na úseku zaměstnanosti a posléze též sociálních dávek, byl zmiňován na řadě míst zákona i před 1. lednem 2013 - např. mimo jiné i s tímto orgánem měl spolupracovat obecní úřad obce s rozšířenou působností po nařízení ústavní výchovy dítěte při poskytování pomoci rodičům dítěte (§ 12 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Byla výslovně stanovena aktivní legitimace Úřadu práce k podávání návrhů k soudu na určení výživného dítěte svěřeného do pěstounské péče (§ 19 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), což je již kompetence mající prvky ochrany jmění dítěte, byť její význam je primárně fiskální. Zmíněná novela z roku 2012 však změnila a rozšířila působnost Úřadu práce. Především se z dávek pěstounské péče jako dávek státní sociální podpory staly "dávky sociálně-právní ochrany". Dále byla Úřadu práce svěřena působnost rozhodovat o státním příspěvku na výkon pěstounské péče (§ 47d zák. o soc.-práv. ochraně dětí) a též působnost v oblasti inspekce kvality poskytování sociálně-právní ochrany pověřenými osobami (§ 50a zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Proto je namístě uvedení Úřadu práce mezi orgány sociálně-právní ochrany, byť tato skutečnost neznamená přenos jakýchkoli dosavadních kompetencí, zejména obecních úřadů obcí s rozšířenou působností, na tento orgán. 

	Ačkoli ustanovení působí jako zcela vyčerpávající, je namístě dodat, že orgány sociálně-právní ochrany mohou mít i jiné označení. V první řadě obecní úřady včetně obecních úřadů obcí s rozšířenou působností jsou samozřejmě i úřady městské, resp. úřady městysů. Specifická úprava působnosti je dána rovněž ve statutárních městech včetně hlavního města Prahy, kdy působnost obecního úřadu obce s rozšířenou působností je zpravidla svěřena úřadům městských částí nebo obvodů, a to na základě příslušného statutu, vydaného formou obecně závazné vyhlášky. 

	V některých případech jsou možné i změny příslušnosti. Taková úprava je vhodná zejména tam, kde správní obvod obecního úřadu je příliš malý a tento obecní úřad by nebyl schopen vykonávat přenesenou působnost v odpovídající kvalitě. Správní řád proto obecně předjímá v § 160 odst. 5 možnost uzavřít veřejnoprávní smlouvu mezi veřejnoprávními korporacemi (tj. též obcemi), jejímž předmětem je výkon státní správy. Takto však lze postupovat pouze v případě, že tak stanoví zákon. Takové zmocnění obsahuje § 63 odst. 1 obecního zřízení, který naznačený postup dovoluje v případě obecních úřadů prvního stupně, jakož i z pohledu sociálně-právní ochrany významnější § 63a odst. 1, který zakotvuje stejnou možnost v případě obcí s rozšířenou působností. 

II. Odnětí výkonu státní správy a její přenesení na jiný úřad 
 
	V předchozím bodě popsaná změna příslušnosti formou veřejnoprávní smlouvy je možná jen tehdy, pokud zde je konsenzus všech dotčených úřadů s takovým postupem. Proto obecní zřízení upravuje i "nucené" odnětí působnosti, když podle § 66b odst. 1 obecního zřízení "neplní-li obecní úřad obce s rozšířenou působností povinnost podle § 7 odst. 2 [tedy: nevykonává státní správu v rámci přenesené působnosti], rozhodne Ministerstvo vnitra po projednání s věcně příslušným ministerstvem nebo jiným věcně příslušným ústředním správním úřadem, že pro něj bude přenesenou působnost nebo část přenesené působnosti vykonávat jiný obecní úřad obce s rozšířenou působností. Rozhodnutí Ministerstvo vnitra vydá do 60 dnů ode dne, kdy se dozvědělo o neplnění povinnosti podle věty první. Ministerstvo vnitra zároveň rozhodne o převodu příspěvku na výkon přenesené působnosti. Při vydávání tohoto rozhodnutí se nepostupuje podle správního řádu". Pakliže obdobná situace nastane na obecním úřadě "prvního stupně", jehož funkční příslušnost je vymezena v § 10 odst. 1 a § 15 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, rozhoduje o přenesení příslušnosti podle § 65 obecního zřízení krajský úřad, který rozhodne, že pro dotčenou obec bude přenesenou působnost nebo její část vykonávat pověřený obecní úřad, do jehož správního obvodu patří dotčený obecního úřad "prvního stupně". Krajský úřad současně rozhodne o převodu příspěvku na výkon přenesené působnosti. 

III. Delegování příslušnosti na "nižší" správní úřad 
 
	V některých případech může být uvažováno i o postupu, zakotveném v § 66b odst. 3 obecního zřízení, podle něhož: "Ministerstvo vnitra na návrh obce s pověřeným obecním úřadem a s doporučením krajského úřadu a po projednání s příslušnou obcí s rozšířenou působností může rozhodnout o delegování určitého rozsahu výkonu státní správy obce s rozšířenou působností na obec s pověřeným obecním úřadem." O takovém postupu je možno uvažovat zejména tam, kde obec s pověřeným obecním úřadem je větším sídlem (městem) a je schopna a ochotna příslušnou agendu řádně zajišťovat. 

IV. Osoby vykonávající sociálně-právní ochranu dětí ve správním úřadě 
 
	Je důležité si uvědomit, že komentované ustanovení označuje jako orgán sociálně-právní ochrany dětí vždy příslušný (obecní, krajský) úřad jako celek. To má význam zejména v případě obecních úřadů obcí s rozšířenou působností, neboť se často vedou diskuse o pravomoci zaměstnanců obce a obecního úřadu mimo vlastní útvar realizující sociálně-právní ochranu při výkonu této agendy. Jde samozřejmě v první řadě o přístup k citlivým informacím ze spisové dokumentace. Někdy se intuitivně dává rovnítko mezi příslušné oddělení sociálně-právní ochrany a "orgán sociálně-právní ochrany", jako kdyby tento útvar byl z příslušného obecního úřadu organizačně zcela vyčleněn. Takové vnímání samozřejmě neodpovídá právní úpravě. Je třeba především vzít v potaz, že obecní zřízení jasně stanoví, že obecní úřad tvoří starosta, místostarosta (místostarostové), tajemník obecního úřadu a zaměstnanci obce zařazení do obecního úřadu (§ 109 odst. 1 obecního zřízení). Podobná situace pak je rovněž na úřadech městských částí v hl. m. Praze. Naproti tomu na krajských úřadech a na úrovni hlavního města Prahy je situace odlišná, neboť hejtman (primátor) či jeho náměstek "netvoří" krajský úřad či magistrát, tedy nejsou jeho součástí, tudíž za současného právního stavu nemají ze zákona přístup ke spisové dokumentaci ochrany mládeže. V čele obecního úřadu je starosta. Tajemník, starosta, či místostarosta, který má např. jako člen rady na starosti sociální záležitosti, tak nejenže jsou na úseku sociálně-právní ochrany oprávněnými úředními osobami, ale mají též postavení představených (srov. § 14 odst. 3 spr. řádu). Tito funkcionáři se tak podílejí na výkonu přenesené působnosti v oblasti sociálně-právní ochrany, zejména v rámci vnitřní kontroly zaměřené dovnitř vlastní organizační struktury; přitom na ně samozřejmě dopadají i všechny povinnosti zaměstnanců orgánů sociálně-právní ochrany, zejména tedy povinnost mlčenlivosti (viz komentář k § 57 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Kteří další zaměstnanci vykonávají v rámci obecního úřadu agendu sociálně-právní ochrany, pak vyplývá z organizačního řádu, který schvaluje rada (§ 109 odst. 2 obecního zřízení). Pravidelně těmito zaměstnanci samozřejmě budou osoby zajišťující vnitřní chod spisové služby (podatelna, výpravna) a další činnosti společné pro všechny obory přenesené (příp. i samostatné) působnosti. 

V. Stížnost proti nevhodnému chování úřední osoby nebo proti nevhodnému postupu orgánu sociálně-právní ochrany 
 
	Podle § 175 odst. 1, 4 a 7 spr. řádu mají dotčené osoby „právo obracet se na správní orgány se stížnostmi (1.) proti nevhodnému chování úředních osob nebo (2.) proti postupu správního orgánu. Stížnost se podává u toho správního orgánu, který vede řízení. Má-li stěžovatel za to, že stížnost, kterou podal u příslušného správního orgánu, nebyla řádně vyřízena, může požádat nadřízený správní orgán, aby přešetřil způsob vyřízení stížnosti“. 

	Komentářová literatura (Ondruš, R. Správní řád. Nový zákon s důvodovou zprávou a poznámkami. Praha: Linde, 2005, s. 501) uvádí, že „stěžovatel má právo požádat o přezkoumání způsobu vyřízení stížnosti správní úřad nejblíže vyššího instančního stupně nadřízený správnímu úřadu, který šetření vedl- Přezkoumávající správní úřad se zaměřuje zejména na posouzení správnosti způsobu, kterým podřízený správní úřad stížnost vyřídil- Z dikce zákona lze vyloučit institut dalších opakovaných stížností. Stěžovatel má nárok na jeden věcný přezkum. Není-li shledán důvod k opatření, a opakovaná stížnost [pozn.: tj. i ve smyslu žádosti o přešetření způsobu vyřízení první stížnosti] je shledána nedůvodnou, správní úřad v odkládacím vyrozumění podatele výslovně upozorní, že každá další podání v této věci, která nebudou obsahovat nové skutečnosti, v době šetření neznámé, které by mohly mít podstatný vliv na způsob vyřízení původní stížnosti, budou bez dalšího šetření zakládány“. 

	K věci se v nedávné minulosti vyjádřil i gestor správního řádu - Ministerstvo vnitra ČR, resp. poradní sbor ministra vnitra ke správnímu řádu. Ve svém Závěru č. 120 ze dne 5. 10. 2012 uvedl mj.: „podá-li stěžovatel několik stížnosti stejného obsahu u různých správních orgánů, stížností se podle § 175 odst. 4 správního řádu bude zabývat pouze správní orgán, který řízení vede“ [pozn.: tj. správní orgán I. stupně, proti jehož postupu stížnost směřuje; na úseku sociálně-právní ochrany dětí tedy zásadně obecní úřad obce s rozšířenou působností; samozřejmě, že tam, kde je první instancí krajský úřad, jako např. ve věcech zprostředkování náhradní rodinné péče či ve věcech vydávání oprávnění k poskytování sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, je to tento krajský úřad]. „Vyřizování stížnosti je zásadně dvojinstanční. První instanci představuje postup podle § 175 odst. 4, kdy se stížností zabývá ten správní orgán (např. obecní úřad), který vede správní řízení. Druhou instanci pak představuje postup podle ustanovení § 175 odst. 7 správního řádu, kdy bezprostředně nadřízený správní orgán na požádání stěžovatele přešetří způsob vyřízení stížnosti podřízeným správním orgánem. Nadřízený správní orgán posoudí stížnost podanou na způsob vyřízení stížnosti jako žádost o přešetření způsobu vyřízení stížnosti. Stížností se nezabývá nadřízený správní orgán (např. ministerstvo;“ pozn.: tedy ani krajský úřad, je-li nadřízeným správním orgánem orgánu prvního stupně magistrát statutárního města), „který není příslušný k postupu podle § 175 odst. 4 ani k postupu podle § 175 odst. 7 správního řádu, pokud má stížnost stejný obsah jako v předchozích dvou stupních. Pokud správní orgán shledá podanou stížnost za nedůvodnou, ostatními stížnostmi stejného obsahu se nezabývá. O tom vhodným způsobem vyrozumí stěžovatele. To v praxi znamená, že např. způsob vyřízení stížnosti, která směřuje proti obecnímu úřadu, bude přešetřovat krajský úřad“ [tj. způsob vyřízení stížnosti, která směřuje proti úřadu městské části nebo obvodu statutárního města bude přešetřovat magistrát statutárního města], „nebo dále pak, že způsob vyřízení stížnosti, která směřuje proti krajskému úřadu, bude přešetřovat příslušné ministerstvo. Stěžovatel se ale nemůže domáhat postupu podle ustanovení § 175 odst. 7 přímo u ministerstva“ [pozn.: nebo u krajského úřadu], „pokud jeho stížnost směřuje proti postupu obecního úřadu“ [pozn.: nebo proti postupu úřadu městské části nebo obvodu statutárního města] „- správní orgány vyššího stupně než přímo nadřízené, by se neměly takovými stížnostmi nebo požádáními o přešetření způsobu vyřízení stížnosti dle § 175 odst. 7 správního řádu zabývat.“ Existuje tu jediná výjimka: „pokud by však stěžovatel upozorňoval na pochybení při přešetření způsobu vyřízení stížnosti, tedy jednalo by se o stížnost na postup správního orgánu nadřízeného správnímu orgánu, který vyřizoval původní stížnost, musel by tuto stížnost vyřídit podle § 175 odst. 4 správního řádu tento nadřízený orgán (např. krajský úřad) a stěžovatel by se mohl domáhat přešetření způsobu vyřízení této stížnosti u jemu nadřízeného správního orgánu (například ministerstvo)“. 

	Z praxe vyřizování stížností, resp. žádostí o přešetření způsobu vyřízení stížnosti je známo, že podání stěžovatelů napadající způsob přešetření vyřízení stížnosti orgánem druhého stupně (tedy u statutárních měst magistráty, zpravidla však krajskými úřady, jde-li o stížnosti prvotně směřující proti postupu obecních úřadů obcí s rozšířenou působností jako orgánů sociálně-právní ochrany dětí), jsou velmi často nově sice označovány jako stížnosti proti postupu druhoinstančního orgánu, fakticky však meritem věci bývá trvající nespokojenost s postupem prvostupňového orgánu. Ačkoli jsou tato podání tedy označována jako „stížnosti“ (např. proti postupu krajského úřadu), fakticky jde o právem nedovolenou „žádost o přešetření způsobu vyřízení stížnosti“, tedy o dozorčí prostředek ve „třetím“, popř. dokonce ve „čtvrtém“ stupni, který ovšem § 175 spr. řádu nepřipouští. Nelze sice zcela ve všech případech vyloučit případnou stížnost proti postupu „nadřízeného“ orgánu, stížnost by však musela směřovat proti „nevhodnému chování úředních osob [na magistrátu, resp. krajském úřadě] nebo proti postupu správního orgánu“ [tedy krajského úřadu] při přešetření způsobu vyřízení stížnosti správním orgánem I. stupně. Tedy např. proti tomu, že nadřízený správní úřad by řešil úplně jinou kauzu (ať již omylem, nebo snad záměrně by došlo k vyřízení jiného spisu) nebo by vůbec nereagoval na námitky proti způsobu vyřízení stížnosti, které vyjádřil stěžovatel, a zabýval by se úplně něčím jiným apod. nebo by se při případném ústním jednání úřední osoba na orgánu II. stupně chovala vůči stěžovateli vulgárně atd. V takovém případě by stížnost ovšem nevyřizoval nadřízený orgán (ministerstvo), ale dotčený krajský úřad podle § 175 odst. 4 spr. řádu jako novou, samostatnou stížnost a teprve vyřízení takové stížnosti lze pak případně napadnout žádostí o přešetření způsobu vyřízení stížnosti. Tak tomu ale ve většině případů není, a proto zásadně nezbývá než popisovaná opakovaná podání jako nepřípustná odkládat. 

VI. Působnost orgánu sociálně-právní ochrany založená jinými předpisy 
 
	Působnost orgánu sociálně-právní ochrany vymezují i jiné právní předpisy. Tak například zákon o státním občanství České republiky, publikovaný pod č. 186/2013 Sb. a účinný od 1. ledna 2014 v § 28 upravuje udělení státního občanství dítěti, "jehož matka není státní občankou České republiky, státu Evropské unie ani bezdomovkyní, na základě souhlasného prohlášení rodičů o určení otcovství státního občana České republiky, pokud určení otcovství státním občanem České republiky nemělo pouze účelový charakter, jehož cílem bylo zejména získání oprávnění k pobytu dítěte a jeho matky na území České republiky nebo zneužití systému státní sociální podpory v České republice". Přitom se zohledňuje zejména to, zda otec dítěte, ke kterému určil otcovství, žije s dítětem ve společné domácnosti, nebo je s dítětem v pravidelném kontaktu, podílí se na výchově dítěte a plní vyživovací povinnost vůči dítěti (odst. 1). Vzhledem k charakteru zohledňovaných skutečností je v odst. 6 citovaného ustanovení založena speciální věcná působnost orgánu sociálně-právní ochrany takto: "K žádosti si ministerstvo vyžádá stanovisko obecního úřadu z místa pobytu dítěte a jeho rodičů, Policie České republiky a orgánu sociálně-právní ochrany dětí." Podle § 21 odst. 2 téhož zákona stanoviska obsahují "vyjádření ke splnění podmínek pro udělení státního občanství České republiky, které může (...) úřad (...) na základě informací, jež má k dispozici, posoudit", tzn. že věc by neměla vyžadovat nějaké speciální dodatkové šetření apod. Zákon o státním občanství vedle věcné působnosti zakládá i funkční a místní příslušnost orgánu sociálně-právní ochrany dětí pro tuto agendu. V § 68 stanovuje, že "orgánem sociálně-právní ochrany dětí příslušným k plnění úkolů podle tohoto zákona je obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož správním obvodu se nachází bydliště dítěte; pokud se bydliště dítěte nachází mimo území České republiky, je příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož správním obvodu se nachází bydliště osoby, která podala žádost o nabytí státního občanství České republiky dítětem". Kritériem příslušnosti je tu tedy opět (obvyklé) bydliště, nikoli administrativní pobyt. 

	Dalším předpisem, který vymezuje v poměrně širokém rozsahu působnost orgánu sociálně-první ochrany dětí mimo komentovaný zákon, je zákon o soudnictví ve věcech mládeže. Tento trestněprávní předpis kromě řady jiných ustanovení výslovně upravuje některé úkoly orgánu sociálně-právní ochrany dětí, když např. v § 55 odst. 3 stanovuje, že „orgány činné podle tohoto zákona [tj. orgány činné v trestním řízení] uloží zjištění poměrů mladistvého příslušnému orgánu sociálně-právní ochrany dětí“, a v § 56 odst. 2 se pak podobně stanovuje, že „vypracování podrobné zprávy o osobních, rodinných a sociálních poměrech mladistvého a aktuální životní situaci mladistvého uloží předseda senátu a v přípravném řízení státní zástupce příslušnému orgánu sociálně-právní ochrany dětí“. Kromě toho zákon o soudnictví ve věcech mládeže orgánu sociálně-právní ochrany dětí svěřuje také celou řadu oprávnění, zejména jde-li o uplatňování opravných prostředků. 

	Kompetenční normy, týkající se orgánu sociálně-právní ochrany dětí, aniž by byly obsaženy v zákoně o sociálně-právní ochraně dětí, obsahuje také zákon o zvláštních řízeních soudních. Zejména je třeba upozornit, že v rámci úpravy výkonu rozhodnutí o péči o nezletilé děti v § 503 odst. 1 písm. c) tento soudní procesní řád stanoví, že „je-li to účelné, může soud rozhodnout o uložení povinnosti osobám, mezi kterými má být styk realizován, styk vykonávat pod dohledem orgánu sociálně-právní ochrany dětí“. Tím je dáno oprávnění i povinnost tohoto orgánu v exekuční fázi řízení péče soudu o nezletilé takový dohled podle usnesení soudu zajišťovat. 

	Podle § 16a odst. 2 školského zákona „škola nebo školské zařízení spolupracuje před přiznáním podpůrného opatření dítěti, žákovi nebo studentovi zejména s - orgánem sociálně-právní ochrany dětí“. Ustanovení § 116 školského zákona k tomu ještě poněkud zmatečně dodává, že „školská poradenská zařízení spolupracují s orgány sociálně-právní ochrany dětí a orgány péče o mládež a rodinu“, ačkoli žádné „orgány péče o mládež a rodinu“ u nás nikdy nebyly a nejsou, autoři školského zákona tím měli na mysli zřejmě „orgány působící v péči o rodinu a děti“ podle předpisů účinných do 31. 3. 2000, od kdy je pojem nahrazen pojmem „orgán sociálně-právní ochrany dětí“. Podle § 12 odst. 4 prováděcí vyhlášky č. 27/2016 Sb., o vzdělávání žáků se speciálními vzdělávacími potřebami a žáků nadaných, „neposkytuje-li zákonný zástupce žáka součinnost směřující k přiznání podpůrných opatření, jež jsou v nejlepším zájmu žáka, postupuje škola a školské poradenské zařízení“ podle § 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tedy tuto skutečnost prostě oznámí obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností. Třeba zdůraznit, že uvedená ustanovení nejsou, na rozdíl od výše popsaných pravidel zákona o soudnictví ve věcech mládeže a zákona o zvláštních řízeních soudních, ustanoveními kompetenčními, na jejichž základě by orgánu sociálně-právní ochrany dětí vznikala nějaká nová oprávnění a již vůbec ne povinnosti. Není-li dítě zařazeno v základní evidenci ochrany mládeže [podle § 6 ve spojení s § 54 písm. a)], jsou tato školská ustanovení v zásadě bezpředmětná: orgán sociálně-právní ochrany dětí rodinu nezná, není žádný důvod, aby rodinu aktivně kontaktoval, je oprávněn poskytovat členům rodiny pouze poradenství, a to se souhlasem dotčených osob na jejich žádost. V případě splnění oznamovací povinnosti školským subjektem z toho důvodu, že zákonný zástupce „neposkytuje součinnost směřující k přiznání podpůrných opatření“, pak orgán sociálně-právní ochrany dětí může však posoudit, zdali nejde o situaci, kdy rodiče neplní povinnosti plynoucí z rodičovské odpovědnosti ve smyslu § 6 písm. a) bod 2. a současně „tyto skutečnosti trvají po takovou dobu nebo jsou takové intenzity, že nepříznivě ovlivňují vývoj dětí podle § 6 in fine“. Ustanovení § 16 odst. 1 věta poslední školského zákona ostatně stanovuje, že „děti, žáci a studenti se speciálními vzdělávacími potřebami mají právo na bezplatné poskytování podpůrných opatření školou a školským zařízením“ - tedy mají právo na podporu, nikoli nějakou povinnost takovou podporu také využít. Jen tehdy totiž, kdy jde o závažné ohrožení dítěte, může být dána kompetence pro prohlášení dítěte za ohrožené, pro přiznání zvláštní ochrany tomuto dítěti, pro stanovení správního dohledu nad tímto dítětem a pro jeho zařazení do základní evidence ochrany mládeže. Pokud by k závěru, že jde o dítě zvláště ohrožené v důsledku „neposkytnutí součinnosti rodičem směřující k přiznání podpůrných opatření dítěti“, správní orgán došel, nezbývá, pokud rodiče svůj postoj nezmění, podat návrh soudu podle § 14 odst. 1 písm. b) na omezení rodičovské odpovědnosti v rozsahu právních jednání při zastoupení dítěte při přiznání podpůrných opatření podle školského zákona. Shledá-li soud takové důvody, rodičovskou odpovědnost v tomto úzkém rozsahu omezí a dítěti jmenuje pro tyto účely opatrovníka. Soud však nemusí nutně vždy rodičovskou odpovědnost omezit, neboť může v uvedeném rozsahu jmenovat dítěti opatrovníka i bez omezení rodičovské odpovědnosti (srov. § 943 obč. zák.). Orgán sociálně-právní ochrany dětí však nemá návrhové oprávnění ke „jmenování opatrovníka dítěti bez současného omezení rodičovské odpovědnosti“, ale toliko na omezení rodičovské odpovědnosti ve smyslu § 14 odst. 1 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Že v této souvislosti není nezbytně nutné soudní omezení rodičovské odpovědnosti a postačí prosté jmenování opatrovníka podle § 943 obč. zák., může však orgán sociálně-právní ochrany dětí zmínit v odůvodnění svého návrhu na omezení rodičovské odpovědnosti v oblasti zastoupení nezletilého ve věcech přiznání podpůrného opatření dítěti, žákovi nebo studentovi podle školského zákona. 

K odst. 2 
 
VII. Působnost dalších subjektů v sociálně-právní ochraně 
 
	Zákon stanovuje, že sociálně-právní ochranu zajišťují rovněž obce a kraje v samostatné působnosti. Ačkoli historicky byla oblast nynější sociálně-právní ochrany v rámci tehdejší chudinské péče doménou právě samostatné působnosti, je v důsledku dalšího vývoje nynější úloha samospráv v této oblasti naprosto minimální. Zákon obsahuje proklamativní a fakticky nic neříkající (neboť nevynutitelné) ustanovení o tom, že "obec v samostatné působnosti a kraj v samostatné působnosti vytvářejí předpoklady pro kulturní, sportovní, jinou zájmovou a vzdělávací činnost dětí" (§ 10 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), a dále je zakotvena působnost těchto veřejnoprávních korporací ke zřizování zařízení sociálně-právní ochrany (§ 39 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), kdy však i obec a kraj musí mít ke zřizování těchto zařízení pověření k výkonu sociálně-právní ochrany, proto se jejich postavení v této oblasti neliší od jiných zřizovatelů uvedených zařízení - fyzických a právnických osob. 

	Sociálně-právní ochranu vykonávají rovněž komise pro sociálně-právní ochranu, které mají povahu zvláštního orgánu obce podle § 106 odst. 1 obecního zřízení a jejich působnost je upravena v § 38 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Komentované ustanovení není úplné, neboť pozdější novelizací byly zakotveny též poradní sbory, a to jak na úrovni kraje (§ 65 odst. 1 krajského zřízení), tak na úrovni státu (§ 38a, § 38b zák. o soc.-práv. ochraně dětí); i tyto zvláštní orgány by tak patřily do výčtu odst. 2. Jak komise, tak poradní sbory kraje je přitom třeba důsledně odlišovat od komisí rady (§ 102 odst. 2 písm. h) obecního zřízení, § 59 odst. 1 písm. d) krajského zřízení, § 68 odst. 2 písm. i) a § 101 zák. č. 131/2000 Sb., o hlavním městě Praze). 

	Zákon nakonec stanovuje, že sociálně-právní ochranu zajišťují rovněž další fyzické či právnické osoby, a to na základě veřejnoprávního oprávnění, které označuje jako pověření k výkonu sociálně-právní ochrany (odtud též legislativní zkratka „pověřená osoba“). K tomu blíže v následující části výkladu VIII. Poskytování sociálně-právní ochrany mimo úřední činnost jako zvláštní druh sociálních služeb. 

VIII. Poskytování sociálně-právní ochrany mimo úřední činnost jako zvláštní druh sociálních služeb 
 
	Ustanovení odst. 2 písm. d), podle něhož „sociálně-právní ochranu dále zajišťují další právnické a fyzické osoby, jsou-li výkonem sociálně-právní ochrany pověřeny“ by mohlo svádět k dojmu, že se tu zakládá možnost, slovy někdejšího socialistického práva, aby na společenské organizace postupně přecházely některé úkoly státních orgánů, tedy moderněji - že se tu přenáší výkon veřejné správy na někoho dalšího, než jsou správní úřady. Tak tomu ovšem není. Pověření má, jak již uvedeno, charakter veřejnoprávního oprávnění, a to v první řadě k poskytování služeb, jejichž kvalitu hodlá zákonodárce právě úpravou pověření vůči veřejnosti garantovat. Z tohoto hlediska má tak pověření podobný charakter jako živnostenské oprávnění. Svým pojetím, obsahem i účelem je obdobou registrace sociálních služeb ve smyslu zákona o sociálních službách. Podobně jako v sociálních službách ani zde není zakotvena zásada ultra vires v tom smyslu, že by bylo možno pověření vydat pouze právnické osobě určité formy (např. pouze spolku, obecně prospěšné společnosti, ústavu či církevní právnické osobě). Právní forma zde nehraje žádnou roli, proto lze pověření vydat jakékoli entitě, jíž právo přiznává právní osobnost. 

	Pouze ve dvou případech je důsledkem (a to nevhodným) vydání pověření též založení působnosti pověřené osoby k výkonu veřejné správy. A to za prvé při rozhodování ředitele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc o některých právech a povinnostech účastníků souvisejících s pobytem dítěte v zařízení na základě rozhodnutí soudu (srov. § 42a odst. 4, § 42b odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). To je důsledkem té okolnosti, že úprava postavení „ředitele zařízení“ byla zcela nevhodně opsána z předpisů školských, které takové „vrchnostenské“ pojetí statutárního orgánu poskytovatele služeb obsahují dlouhodobě s kořeny před rokem 1989. Za druhé pak v případě pověření k uzavírání dohod o výkonu pěstounské péče [srov. § 48 odst. 2 písm. d) ve spojení s § 47b zák. o soc.-práv. ochraně dětí], neboť tyto dohody jsou velmi nešťastně chápány jako veřejnoprávní smlouvy, ačkoli zakládají svou povahou soukromoprávní závazky. Stejné závazky, jako v případě přímé předchůdkyně nynějších „dohod“: „dohody o výkonu pěstounské péče v zařízení pro výkon pěstounské péče“, uzavírané mezi pověřenou osobou a pěstounem podle § 44 odst. 2 až 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí ve znění účinném do 31. 12. 2012, která za veřejnoprávní nebyla nikdy považována. Jinak pověřené osoby nejsou nadány jakýmikoli vrchnostenskými pravomocemi, nemohou vůči klientům, ať již dětem, tak vůči rodičům nebo jiným pečovatelům uplatňovat jakékoli mechanismy donucení. Spolupráce mezi pověřenou osobou a klientem je vždy založena na dobrovolnosti a smluvním principu. 

	Ustanovení § 4 a zejména jeho odstavec 2 je přitom velmi nešťastně formulován, neboť používá stejný pojem, totiž „zajišťování sociálně-právní ochrany“ jak pro „poskytování služeb fyzickými a právnickými osobami“, tak i pro úřední činnost, vykonávanou úředními osobami ve správních úřadech (orgánech sociálně-právní ochrany dětí). Těmito správnímu orgány jsou samozřejmě i zvláštní orgány obcí a krajů, tedy poradní sbory a komise pro sociálně-právní ochranu dětí, zcela nevhodně uvedené právě až v odst. 2 mezi subjekty, které přitom na rozdíl od útvarů uvedených v odst. 1 žádnými „orgány“ nejsou (totiž mezi veřejnoprávními korporacemi a dalšími právnickými a fyzickými osobami). 

	Obsah zákona o sociálně-právní ochraně dětí je nesourodý, a to již od samotného okamžiku jeho přijetí (9. 12. 1999). Svým obsahem nešlo přitom vůbec o novou normu, ale o poměrně restriktivní soupis některých dosavadních pravidel týkajících se sociálního zabezpečení rodin s dětmi, do té doby rozptýlených v právních předpisech různých původců a různé právní síly. Blíže k důvodům, jak a proč tento stav v roce 1999 vznikl, srov. výklad k § 1, část VII. Prameny úpravy sociálně-právní ochrany dětí v obecných předpisech sociálního zabezpečení. Vztahy upravené zákonem o sociálně-právní ochraně dětí se přitom rozpadají do dvou hlavních oblastí. Na straně jedné na činnost správních orgánů typu 1. sociální práce (prevence, poradenství) a 2. správní policie (dozor, kontrola, sankce), ovládanou inkviziční zásadou, a na straně druhé na zcela odlišnou oblast poskytování velmi selektivně vybraných sociálních služeb. 

	Zákon o sociálních službách jako modernější a legislativně zdařilejší předpis z oblasti sociální pomoci a ochrany zcela správně neupravuje nějaké „poskytování“ či „výkon sociálních služeb“ správními úřady. V § 1 odst. 1 přiléhavým způsobem vymezuje velmi výstižně a diferencovaně předmět své úpravy způsobem, který v zákoně o sociálně-právní ochraně dětí zásadním způsobem chybí, tak, že „upravuje (1.) podmínky poskytování pomoci a podpory fyzickým osobám v nepříznivé sociální situaci prostřednictvím sociálních služeb“ (= poskytování služeb na soukromoprávní bázi), (2.) „příspěvku na péči“ (= poskytování veřejné dávky rozhodnutím správního orgánu), (3.) „podmínky pro vydání oprávnění k poskytování sociálních služeb“ (= správní řízení a rozhodnutí o registraci), (4.) „výkon veřejné správy v oblasti sociálních služeb“ (= správní činnost zahrnující mj. plánování a poskytování dotací, na druhé straně ovšem také individuální zajišťování, nikoli „přímé poskytnutí“, sociálních služeb osobě, které služba není poskytována a přitom se nachází v krizové situaci spojené s ohrožením života a zdraví), (5.) „inspekci poskytování sociálních služeb“ (= správní dozor) a (6.) „předpoklady pro výkon činnosti v sociálních službách“ (= odborné kvalifikační předpoklady jak ve veřejné správě, tak i při poskytování služeb). Nejinak je tomu však i podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí, který ale svým chaotickým pojmoslovím jak v § 1, tak i v komentovaném § 4, i svou systematikou tuto skutečnost téměř zastírá. Zatímco však těžiště zákona o sociálně-právní ochraně dětí je pochopitelně v úpravě správních činností, neboť jde především o správně-policejní předpis, a úprava sociálních služeb je jen jakýmsi jeho neústrojným přílepkem, který v něm svou povahou nemá vlastně co dělat, těžiště zákona o sociálních službách je naopak v regulaci smluvního poskytování služeb veřejnosti fyzickými a právnickými osobami, kterou „působnost [správních orgánů] při zajišťování sociálních služeb“ (§ 92 a násl., příp. § 101 a násl.) pouze rámuje. I obec nebo kraj (nikoli obecní nebo krajský úřad) mohou a mají být poskytovatelem služeb, ale pouze je-li jim na žádost vydáno oprávnění (registrace), stejně jako jakémukoli jinému poskytovateli. Jak již bylo uvedeno, správní orgány (obecní úřady obcí s rozšířenou působností) sociální služby neposkytují, ale v krizové nepříznivé sociální situaci člověka, ohrožující jeho život a zdraví, podle § 92 písm. a) zák. o soc. službách zajišťují „osobě, které není poskytována sociální služba, - poskytnutí sociální služby nebo jiné formy pomoci“ některým z poskytovatelů, třeba i příspěvkovou organizací zřízenou na základě zjištěné potřeby v území toutéž obcí (ovšem v samostatné působnosti a s registrací pro poskytování služeb). A opět to samé platí samozřejmě i pro sociálně-právní ochranu podle obsahově zcela a formulačně částečně identické úpravy v § 15 zák. o soc.-práv. ochraně dětí (úřad je povinen „zajistit neodkladnou péči“, nikoli tuto péči sám přímo poskytnout; poskytovatelem může být „poskytovatel služeb sociálně-právní ochrany“, sociálních nebo jakýchkoli jiných služeb). 

	Orgán sociálně-právní ochrany dětí není a nemůže být přímým poskytovatelem služeb, může je případně jen zajistit (tzn. zprostředkovat možnost využití veřejně dostupných služeb). Tak jako soud není při výkonu „soudní práce“ žádným mediátorem či terapeutem, avšak má přesto vést strany ke smíru a podobně jako poskytovatel odborných služeb jim poskytovat různá poučení, vyplývá ze samé povahy sociální práce, ať je součástí „poskytování služeb“ nebo „výkonu správní činnosti“, že její součástí je nutně vždy i poskytování poradenství a zprostředkování návazných služeb. To je zásadně jediný faktický průnik „poskytování služeb“ a „výkonu správních agend“ (tedy zde „poskytování sociálně-právní ochrany“ a „výkonu sociálně-právní ochrany“ ve správném smyslu těchto obsahově zcela rozdílných pojmů). 

	Někdy zaznívá tvrzení, že poskytování sociálních služeb se od poskytování služeb osobami „pověřenými výkonem sociálně-právní ochrany“ podstatně odlišuje a tato odlišnost má spočívat v tom, že poskytování služeb podle zákona o sociálních službách má být založeno výlučně na dobrovolnosti a smluvním principu, zatímco využívání služeb „pověřených osob“ může být ze strany klientů nedobrovolné, a že snad dokonce se postavení „pověřené osoby“ vůči klientům blíží postavení orgánu sociálně-právní ochrany. Taková tvrzení jsou zcela nesmyslná a v zákoně o sociálně-právní ochraně dětí po celou dobu více jak 18 let jeho účinnosti nenalezneme jediné ustanovení, o něž by taková tvrzení bylo vůbec možno opřít. Naopak rámec regulace „poskytování sociálně-právní ochrany dětí pověřenými osobami“, ačkoli vzhledem ke zcela nevhodné legislativní technice je třeba jej nejprve z textu zákona preparovat, je s poskytováním sociálních služeb zcela totožný. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí upravuje ovšem pouze odborné poradenství a služby sociální prevence, určitý rozměr služby sociální péče má pouze pobytová služba poskytovaná v zařízeních pro děti vyžadující okamžitou pomoc. 

	Porovnáme-li tedy obě úpravy poskytování sociálních služeb (tedy úpravu zákona o sociálních službách s úpravou zákona o sociálně-právní ochraně dětí) můžeme dojít k následujícím závěrům. Zákon o sociálních službách vymezuje účel sociálních služeb (zejména prevence) tak, že se sociální službou rozumí „činnost nebo soubor činností zajišťujících pomoc a podporu osobám za účelem sociálního začlenění nebo prevence sociálního vyloučení,“ přičemž služby sociální prevence blíže definuje tak, že „napomáhají zabránit sociálnímu vyloučení osob, které jsou tímto ohroženy pro krizovou sociální situaci, životní návyky a způsob života vedoucí ke konfliktu se společností, sociálně znevýhodňující prostředí a ohrožení práv a oprávněných zájmů trestnou činností jiné fyzické osoby. Cílem služeb sociální prevence je napomáhat osobám k překonání jejich nepříznivé sociální situace a chránit společnost před vznikem a šířením nežádoucích společenských jevů“. Obsahově totožně, byť jinými slovy zákon o sociálně-právní ochraně dětí nejprve stanovuje, že „sociálně-právní ochranou dětí se rozumí zejména ochrana práva dítěte na příznivý vývoj a řádnou výchovu a působení směřující k obnovení narušených funkcí rodiny“ [§ 1 odst. 1 písm. a) a c)], když v § 31 odst. 1 blíže vymezuje, že „péče o děti uvedené v § 6 [tj. o děti ohrožené definovanou nepříznivou sociální situací] spočívá v poskytování pomoci při překonávání nepříznivých sociálních podmínek a výchovných vlivů, s cílem umožnit jim začlenění do společnosti, včetně začlenění pracovního“. Základním pojmem sociálních služeb ale i sociálně-právní ochrany dětí je tedy „nepříznivá sociální situace“. Tu zákon o sociálních službách definuje v § 3 písm. b) obecně takto: „Nepříznivou sociální situací se rozumí oslabení nebo ztráta schopnosti z důvodu věku, nepříznivého zdravotního stavu, pro krizovou sociální situaci, životní návyky a způsob života vedoucí ke konfliktu se společností, sociálně znevýhodňující prostředí, ohrožení práv a zájmů trestnou činností jiné fyzické osoby nebo z jiných závažných důvodů řešit vzniklou situaci tak, aby toto řešení podporovalo sociální začlenění a ochranu před sociálním vyloučením.“ Zákon o sociálně-právní ochraně dětí pro nepříznivou sociální situaci dítěte nezvolil obecnou definici, ale naopak kazuistiku v § 6, obsah je ovšem stejný jako v zákoně o sociálních službách. Jde-li o „vstup do služby“, je i ten podle obou zákonů totožný. Zákon o sociálních službách v § 90 pod rubrikou „Smlouva o poskytnutí sociální služby“ nejprve uvádí, že „osoba může požádat o poskytnutí sociální služby poskytovatele sociálních služeb“, a stejně tak zákon o sociálně-právní ochraně dětí v § 8 odst. 1 stanovuje identicky, že „dítě má právo požádat - zařízení sociálně-právní ochrany, - pověřené osoby- o pomoc při ochraně svého života a dalších svých práv“, a v § 9 odst. 1, že „rodič nebo jiná osoba odpovědná za výchovu dítěte má právo při výkonu svých práv a povinností požádat o pomoc - pověřené osoby“. Zákon o sociálních službách v § 88 písm. i) stanoví, že „poskytovatelé sociálních služeb jsou povinni uzavřít s osobou smlouvu o poskytnutí sociální služby, pokud tomu nebrání [zákonné] důvody“ (tj. jsou povinni službu zájemci poskytnout), a stejně tak i zákon o sociálně-právní ochraně dětí v již citovaných § 8 a 9 dodává, že „tyto pověřené osoby v rozsahu svého pověření jsou tuto pomoc [o níž zájemce o službu žádá] povinny poskytnout“ (čili uzavřít smlouvu o poskytnutí služby). Jedná se tak o normativně totožnou úpravu. Zákon o sociálních službách v § 91 obsahuje bližší obecnou úpravu smlouvy o poskytnutí sociální služby, zatímco zákon o sociálně-právní ochraně dětí takovou obecnou úpravu neobsahuje, ale v analogii s § 91 odst. 1 věty druhé zák. o soc. službách upravuje výslovně náležitosti smlouvy pro případ, že musí být uzavřena v písemné formě (§ 42 odst. 8 a § 47b). To však neznamená, že v ostatních případech se nejedná o smluvní plnění. Taková ústní (popř. i písemná) smlouva se totiž řídí obecnými předpisy, tedy občanským zákoníkem (což samozřejmě platí pro sociální služby obecně, srov. § 91 odst. 5 zák. o soc. službách), především pravidlem, že „smlouvou projevují strany vůli zřídit mezi sebou závazek a řídit se obsahem smlouvy“ (§ 1724 odst. 1 obč. zák.). Stejně jako zákon o sociálních službách v § 34 obsahuje výčet zařízení sociálních služeb, je tomu tak i podle § 39 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, a stejně jako zákon o sociálních službách v části třetí, hlavě I, díle 2 až 4 obsahuje taxativní výčet druhů sociálních služeb, je tomu tak i podle § 40, § 41, § 42 odst. 1, § 43 a § 48 odst. 2 zák. o soc. práv. ochraně dětí. Tak jako zákon o sociálních službách v části třetí hlavě II obsahuje podmínky poskytování sociálních služeb, na prvním místě podmínky vydávání oprávnění k jejich poskytování, je tomu tak i podle části šesté zákona o sociálně-právní ochraně dětí. 

	Velkým nedostatkem úpravy „pověření k poskytování služeb sociálně-právní ochrany dětí“ je ovšem absence některých důležitých procesních a finančních nástrojů, které naproti tomu obsahuje zákon o sociálních službách. V zákoně o sociálně-právní ochraně dětí tedy především zcela chybí úprava střednědobého plánování rozvoje jím upravených sociálních služeb a sítě těchto služeb, jakož i obecná úprava financování těchto služeb. To, co zákon o sociálních službách upravuje v samostatné části šesté (§ 101-105a) a v prováděcím nařízení vlády č. 98/2015 Sb., tedy „Financování sociálních služeb“, vyčerpává se v zákoně o sociálně-právní ochraně dětí jediným stručným § 58, když navíc nejde o úpravu veřejného financování sociálních služeb ve vlastním slova smyslu. To proto, že základní zásada § 58 je, že náklady vzniklé na zřízení a zejména na provoz zařízení sociálně-právní ochrany nese zřizovatel tohoto zařízení, a obecně pak, že náklady vzniklé pověřené osobě v souvislosti s výkonem (tj. „poskytováním“) sociálně-právní ochrany nese tato pověřená osoba (tedy poskytovatel služeb sám). Výjimkou je jen nárok na státní příspěvek pro zřizovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc podle § 58 odst. 2 ve spojení s § 42g a násl. a nárok na státní příspěvek na výkon pěstounské péče pro poskytovatele odborných služeb v náhradní rodinné péči podle § 47d. 

	Je-li někdy poukazováno na to, že orgán sociálně-právní ochrany může správním rozhodnutím uložit povinnost využít určitou službu, na charakteru poskytování služeb sociálně-právní ochrany jako služeb sociálních to nic nemění. Podle § 12 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je totiž možno uložit zásadně pouze využití odborného poradenství nebo služeb mediátora. Jde tedy jak o poradenské služby poskytované pověřenými osobami, tak i o odborné sociální poradenství podle § 37 odst. 3 zák. o soc. službách, případně o jiné poradenské služby. Nejde tak o nic, co by představovalo „specifikum sociálně-právní ochrany“, když navíc jde právě o uložení povinnosti uzavřít smlouvu o poskytnutí takové služby. Zda ji účastník uzavře, záleží na něm, v tom je využití služby zcela dobrovolné, pouze se v případě nerespektování správního rozhodnutí vystavuje hrozbě sankčních mechanismů (ovšem nikoli ze strany poskytovatele služeb, ale ze strany správního orgánu - orgánu sociálně-právní ochrany dětí, který povinnost uzavřít smlouvu o poskytnutí poradenské služby nebo mediace svým rozhodnutím uložil). Naproti tomu ani v sociálních službách podle zákona o sociálních službách nelze smluvní prvek, resp. aspekt „dobrovolnosti“ dogmatizovat. Tak zejména v pobytových službách sociální péče, jde-li o klienty s omezenou svéprávnosti z důvodu věku (nezletilí) nebo soudního omezení (osoby s omezenou svéprávností), prvek „dobrovolnosti“, resp. „informovaného souhlasu“ částečně či dokonce zcela schází. 

	Závěr. Z celého výkladu této části VII. je tedy zřejmé, že poskytování sociálních služeb podle zákona o sociálních službách a podle komentovaného zákona se svým účelem ani režimem v ničem neliší. Stejně tak jsme viděli, (srov. výklad k § 1, část VIII. Prameny úpravy sociálně-právní ochrany dětí v obecných předpisech sociálního zabezpečení), že úprava druhů sociálních služeb v zákoně o sociálně-právní ochraně dětí je pouze nijak věcně nezdůvodněnou historickou nahodilostí, jež je navíc duplicitní s druhy sociálních služeb podle zákona o sociálních službách. Je tak současně zřejmé, že úprava poskytování sociálních služeb na základě „pověření“ podle tohoto zákona by měla být zrušena a poskytování služeb sociálního poradenství, sociální péče i sociální prevence by mělo být v rámci předpisů sociálního zabezpečení pochopitelně sjednoceno do jediného zákona, kterým je zákon o sociálních službách. Ostatně i proto, aby právní regulace poskytování sociálních služeb byla pro všechny účastníky právních vztahů, především pro občany a rovněž tak pro poskytovatele, pochopitelná a jasná. 

Judikatura:

Sociální pracovník orgánu sociálně-právní ochrany dětí je úřední osobou ve smyslu § 127 odst. 1 písm. d) tr. zákoníku, neboť jako odpovědný úředník orgánu územní samosprávy vykonávajícího státní správu v přenesené působnosti při své činnosti plní úkoly společnosti a státu a používá přitom pravomoci svěřené přímo zákonem č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí, ve znění pozdějších předpisů, včetně rozhodování o právech a povinnostech jiných subjektů (§ 13 posledně uvedeného zákona, § 1 odst. 2, § 109 zákona č. 108/2006, o sociálních službách, ve znění pozdějších předpisů). 
(NS 8 Tdo 1092/2012-26) 
 
Související předpisy: 

 § 5 odst. 1, § 63 odst. 1, § 63a odst. 1, § 66b odst. 1, odst. 3, § 102 odst. 1, § 106 odst. 1, § 109 odst. 1, § 126 odst. 1, § 127a, § 129 odst. 1, odst. 3, § 130 písm. c), § 139 odst. 2 obecního zřízení, 

 § 59 odst. 1 písm. d), § 65 odst. 1 krajského zřízení, 

 § 35, § 37 odst. 3 zák. č. 222/1999 Sb., o zajišťování obrany České republiky, 

 § 17 odst. 1 písm. b), § 31 odst. 1, § 32 odst. 2, § 68 odst. 1, § 101 zák. č. 131/2000 Sb., o hlavním městě Praze, 

 § 21 odst. 2, § 28 zák. č. 186/2013 Sb., o státním občanství České republiky 

zák. č. 82/1999 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci nebo nesprávným úředním postupem, 

§ 175 odst. 1, 4, 7 spr. řádu, 

§ 943, § 1724 obč. zák., 

§ 55 odst. 3, § 56 odst. 3 odst. 2 z. s. m., 

§ 503 odst. 1 písm. c) z. ř. s., 

§ 14 odst. 1, § 16a školského zákona, 

§ 37 odst. 3, § 42 odst. 8, § 47b, § 91, § 92 a násl., § 101 a násl. zák. o soc. službách, 

vyhl. č. 27/2016 Sb., o vzdělávání žáků se speciálními vzdělávacími potřebami a žáků nadaných 

Literatura:

Křístek, A. Pojem „sociálně-právní ochrany dětí“ a problematika úhrady za „služby pro rodinu“. Právo a rodina. 2016, č. 8, s. 6-11. 
 
 § 4a 

Vymezení některých pojmů 

Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: Zavádí se nové legislativní definice pojmů "jiná osoba odpovědná za výchovu dítěte", "osoba pečující o dítě" a "osoba v evidenci". Dosavadní znění zákona provází značná terminologická nejednotnost a nepřesnost. Vzhledem k přesunutí úpravy dávek pěstounské péče ze zákona č. 117/1995 Sb., o státní sociální podpoře do zákona č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí, je nutné se vypořádat s novým okruhem subjektů, na které se zákon bude vztahovat. Zavedení legislativních definic pojmů osoba pečující o dítě a osoba v evidenci umožní lepší přehlednost a srozumitelnost především úpravy dávek pěstounské péče. 

	K zák. č. 303/2013 Sb.: Zákonem č. 401/2012 Sb. je s účinností od 1. ledna 2013 doplněno do zákona o sociálně-právní ochraně dětí nové ustanovení § 4a. V tomto novém ustanovení je třeba provést změnu v návaznosti na § 958 zák. č. 89/2012 Sb., občanský zákoník, ve kterém je stanoveno, že o svěření dítěte do předpěstounské péče zájemcům o pěstounskou péči rozhoduje výlučně soud a nikoliv již orgán sociálně-právní ochrany dětí 

K § 4a 
 
Přehled výkladu: 
 
I. Obecně 
 
II. Jiná fyzická osoba (než rodič) odpovědná za péči o dítě 
 
III. Pěstoun stricto sensu 
 
IV. Bývalý pěstoun, „předpěstoun“, poručník nebo „předporučník“, zaopatřující i nadále zletilého býv. schovance 
 
V. „Předpěstoun“ 
 
VI. Osobně pečující poručník a „předporučník“ 
 
VII. Pěstoun na přechodnou dobu 
 
I. Obecně 
 
	V důsledku převzetí materie hmotného zabezpečení pěstounské péče jako úpravy dávek poskytovaných z nepojistných dávkových systémů do zákona o sociálně-právní ochraně dětí s účinností od 1. 1. 2013, byla dána potřeba pokud možno na jednom místě definovat pojmy, které zákon dále používá, zejména v části páté (Pěstounská péče). Pojmy uvedené v písm. b) a c) mají význam v první řadě pro úpravu dávek pěstounské péče (srov. výklad k § 47e a násl.). 

	Ustanovení § 4a definuje na tomto jednom místě pro účely zákona pouze některé pojmy, jak ostatně naznačuje i marginální rubrika. Výkladový charakter má přitom rovněž § 1 odst. 1, definující „sociálně-právní ochranu dítěte“ v užším smyslu, § 2 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, definující pojem „dítě“, § 29 odst. 1, definující pojem „ústavní zařízení“, § 31 odst. 2 za středníkem, definující pojem „sociální kurately pro děti a mládež“, a § 47a odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, který pro účely části páté definuje pojem „pěstounská péče“ tak, že se jí rozumí péče o dítě poskytovaná jednak osobou pečující [viz zde definice v písm. b)], ale rovněž samotná skutečnost, že fyzická osoba je osobou zařazenou ve zvláštní evidenci osob, které mohou vykonávat pěstounskou péči na přechodnou dobu, vedené podle § 27a odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí [viz zde definice v písm. c)]. 

K písm. a) 
 
II. Jiná fyzická osoba (než rodič) odpovědná za péči o dítě 
 
	Zdejší ustanovení je legální definicí cizí péče (rodinné čili individuální, nikoli také péče kolektivní, tj. ústavní, vymezené až v § 29 odst. 1). Tedy osobní péče o dítě, vykonávané jinou osobou než rodičem dítěte ve smyslu přirozeném i právním, a to vždy výlučně na základě rozhodnutí soudu. Proto nikdy nezahrnuje osvojitele, neboť „osvojením se rozumí přijetí cizí osoby za vlastní“ (§ 794 obč. zák.), přičemž se jím zakládá právní příbuzenství mezi osvojitelem a osvojencem v prvním stupni (§ 771 ve spojení s § 773 obč. zák.). Ačkoli tedy osvojitel není rodičem ve smyslu přirozeném (v tom smyslu je zajisté také „jinou fyzickou osobou, odpovědnou za péči o dítě“), je rodičem ve smyslu právním, nejedná se proto o cizí péči (osvojenec po právní moci schválení osvojení již není ve vztahu k osvojiteli „osobou cizí“, ale „vlastní“). Jinou osobou odpovědnou za výchovu se podle zdejšího ustanovení tedy rozumí jen fyzická osoba odlišná od rodiče (nebo osvojitele), a to jak osoba pečující podle písm. b) bod 1, 3, a 4, včetně fyzické osoby, jíž bylo dítě rozsudkem soudu svěřeno do její péče podle § 953 a násl. obč. zák., nebo fyzická osoba, které bylo dítě svěřeno do péče předběžným opatřením soudu, tak rovněž osoba v evidenci podle písm. c), pokud jí bylo svěřeno dítě do péče předběžným opatřením nebo rozsudkem soudu. 

	Obsahově a v podstatě i formulačně stejná definice cizí rodinné péče se používá napříč předpisy sociálního zabezpečení; je uvedena mj. v § 7 odst. 2 písm. b) zák. o st. soc. podpoře, v § 20 odst. 2, 3 zák. č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění, v § 122 odst. 1 zák. č. 435/2004 Sb., o zaměstnanosti, v § 20 odst. 2 písm. b) zák. o soc. službách, v § 4 odst. 4 zák. č. 110/2006 Sb., o životním a existenčním minimu, v § 70 odst. 1 zák. o pomoci v hmotné nouzi, v § 32 odst. 1 písm. b) ve spojení s § 38 zák. o nem. pojištění či v § 20 odst. 2 zák. č. 329/2011 Sb., o poskytování dávek osobám se zdravotním postižením. Zpravidla je tedy vždy vyžadováno „rozhodnutí příslušného orgánu“, tedy soudu, o svěření dítěte do cizí péče, a faktická pěstounská péče na základě dohody se zákonným zástupcem podle § 881 obč. zák. není pro účely sociálního zabezpečení akceptována. To je pozůstatek dnes již dávno neplatných totalitárních předpisů z 50. let (zrušených ovšem již v letech šedesátých), podle nichž „dítě lze umístit do péče nahrazující péči rodičů jen na podkladě rozhodnutí soudu“ (srov. § 8 odst. 1 zákona č. 69/1952 Sb., o sociálně právní ochraně mládeže). Takto rigidní pravidlo nebylo nikdy zcela uplatňováno a vynucováno, a to ani v letech 1953 až 1964, kdy bylo účinné. Některé děti i v oné době vyrůstaly u prarodičů či svých tet apod. i bez „soudního svěření do péče“. Negativní důsledky uvedeného nesmyslného „pravidla“ však zůstaly, zejména v sociálním zabezpečení, konzervovány na řadě míst až do dnešních dnů. Faktickým pěstounům jsou tak v podstatě plošně odpírány veškeré nároky na pojistné i nepojistné dávky sociálního zabezpečení, jakož i na jiné sociální výhody související s péčí o děti. A to v podstatě s jedinou výjimkou - péče „předporučnické“ (srov. dále část VI. Osobně pečující poručník a „předporučník“). V tom je rovněž individuální cizí péče o děti zcela zásadním způsobem systémově diskriminována ve srovnání s péčí ústavní. V případě ústavní cizí péče se totiž jak sociální dávky (přídavek na dítě), tak zejména různé další formy financování (dotace, státní příspěvky, normativy apod.) přiznávají nejen tehdy, kdy dítě do péče ústavního zařízení svěřil soud, ale i tehdy, když se jedná o pobyt „jen“ smluvní (na základě ujednání se zákonným zástupcem dítěte), neboť rozhodný je pouze fakt, že ústavní zařízení dítěti poskytuje plné přímé zaopatření, tedy ubytování, ošacení a stravu (srov. § 7 odst. 4 zák. o st. soc. podpoře), bez ohledu na to, z jakého titulu ústav dítě přímo zaopatřuje. Dohoda mezi rodičem a „pečující osobou“ podle § 881 obč. zák. bude samozřejmě zpravidla krátkodobá a půjde nejčastěji o zcela běžné „hlídání“ dětí příbuznými, o prázdninách prarodiči, o pohlídání dítěte sousedy, popř. o zaopatření a péči ve školce, dětské skupině apod. Avšak nejen občanský zákoník, ale především důvodová zpráva tu není nijak omezující: „Jen rodiče - a kromě nich už jen soud - mohou rozhodnout, že jiná osoba (než oni sami, resp. některý z nich) bude o dítě osobně pečovat a chránit je, popřípadě bude vykonávat to, co představuje povinnost a právo dítě vychovávat, vzdělávat apod. Takové rozhodnutí zásadně nemá vliv na existenci žádné z těchto dílčích povinností a práv rodičů (např. povinností a práva rodičů pečovat o dítě a chránit je - rodiče se mohou kdykoli zase své role ujmout), ani na existenci povinnosti a práva dítě vychovávat), tím méně pak na jiné rodičovské povinnosti a práva (rodičovské povinnosti a práva jako celek).“ Že tu zákonodárce neměl úmysl zákonné zástupce v právu dítě svěřit jiné osobě do péče jakkoli omezit, vyplývá i ze závěru důvodové zprávy, kde se uvádí: „Pokud pak bude obdobně rozhodovat soud, nezbytně musí výslovně stanovit rozsah povinností a práv osoby, jíž dítě svěřuje, a to i ve vztahu k rodiči, resp. poručníkovi.“ Tzn., že tu je na roveň postaveno svěření dítěte do péče jiné osoby soudem a rodičem (tedy též osvojitelem nebo poručníkem). Pokud by se mělo jednat o péči, která není jen krátkodobá a přechodná, pak osobě, která takto dítě převzala do péče, vzniká vůči orgánu sociálně-právní ochrany dětí toliko ohlašovací povinnost podle § 10a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Proto je třeba zdůraznit, že tu neplatí povolovací režim jako v minulosti (srov. § 1 odst. 1 zák. č. 256/1921 Sb., o ochraně dětí v cizí péči a dětí nemanželských, účinný do 1. ledna 1953), ani nutnost potvrzení „svěřenecké“ dohody soudem v některých případech. Orgán sociálně-právní ochrany samozřejmě může zjistit, že jsou v takovém případě dány důvody ohrožení dítěte ve smyslu § 6, a bude pak postupovat podle příslušných ustanovení. 

	V návaznosti na bývalé předpisy z doby před r. 1989 komentovaný pojem obsahuje nevhodně zvolená slova „osoba odpovědná za výchovu“ a „dítě svěřené do výchovy rozhodnutím příslušného orgánu“. Po 1. 1. 2014 totiž obecné předpisy neznají žádné „svěření do výchovy“, ale „svěření do péče“ (srov. § 926, § 953, § 958 aj. obč. zák.), a proto se také podle civilních soudních předpisů ani nevede žádné „řízení o výchově“, jako tomu bylo podle § 176 odst. 1 o. s. ř. ve znění účinném ještě do 31. 12. 2013, ale vede se „řízení ve věcech péče o nezletilé dítě“ podle § 466 písm. b) z. ř. s. obecně, popř. „řízení ve věcech pěstounské péče“ podle písm. n) stejného ustanovení. Stejně tak jsou zavádějící slova „rozhodnutí příslušného orgánu“, neboť příslušným orgánem je výlučně soud péče o nezletilé (srov. § 858 věta poslední, § 926, § 953 odst. 1, § 958 odst. 1 obč. zák.). Ustanovení má tak správně znít (a je třeba je tak vykládat) takto: „jinou osobou odpovědnou za péči o dítě se rozumí fyzická osoba, které bylo dítě svěřeno do péče rozhodnutím soudu“. 

K písm. b) bod 1 
 
III. Pěstoun stricto sensu 
 
	Pěstounem je v obecném jazykovém smyslu zajisté každý člověk, který prostě jen má v přímém zaopatření a péči cizí dítě, a to z jakéhokoli důvodu, tedy např. i pečující osoba ve smyslu § 881 obč. zák. Proto také v minulosti byly jako „pěstounky“ označovány např. i pečovatelky v zařízeních pro péči o děti, ať již denních, tak zejména celotýdenních atp. Pěstounem v užším a formálním smyslu komentovaného ustanovení se fyzická osoba stává dnes ovšem až okamžikem vykonatelnosti rozsudku soudu o svěření dítěte do její (pěstounské) péče, který zpravidla spadá v jedno s jeho právní mocí, nejdříve však může nastat doručením předběžně vykonatelného rozsudku, pokud soud výjimečně předběžnou vykonatelnost vyslovil. Rozsudek o svěření dítěte do (náhradní/cizí) péče je totiž vždy rozhodnutím konstitutivním, jímž jsou povinnosti a práva účastníků nově do budoucna zakládána, proto je vyloučena jakákoli retroaktivita takového rozhodnutí. V případě, že okamžiku vykonatelnosti rozsudku o svěření dítěte do (pěstounské) péče nepředcházela jiná forma zatímní péče téže osoby o dítě, uvedená dále v bodech 2, 3 a 5, nelze před tímto dnem budoucího pěstouna považovat za „osobu pečující“ - za dobu takové péče proto také nikdy nevznikne nárok na dávky pěstounské péče, a to ani zpětně. Týká se to zejména faktické péče o dítě na základě smlouvy se zákonným zástupcem podle § 881 obč. zák. (a to i konkludentní), nebo soudní předběžné úpravy poměrů, aniž by taková úprava měla bezprostřední vztah k teprve později zahájenému meritornímu řízení o svěření dítěte do péče pěstounovi (s jednou možnou výkladovou výjimkou, uvedenou v závěru výkladu části V. Předpěstoun). Pěstounství zaniká buď právní mocí rozsudku (o změně péče, o zrušení cizí péče), nebo dosažením zletilosti nebo plné svéprávnosti dítěte, tzn. k časovému okamžiku 0:00 hod. toho dne, kdy schovanec nabývá buď zletilosti, nebo kdy nabývá vykonatelnosti rozsudek, jímž byl schovanec emancipován. 

	V této souvislosti je třeba zmínit právní názory, podle nichž je za osobu pečující třeba považovat též osobu, které bylo dítě svěřeno do péče na základě § 953 obč. zák. (tzv. svěřenectví), a to proto, že z hlediska občanskoprávních aspektů „svěřenectví“ podle § 953 odst. 1, § 954 a § 955 obč. zák. i „pěstounství“ podle § 958 a násl. obč. zák. se jedná o shodné a zcela totožné instituty. A to jak z hlediska důvodů pro svěření dítěte do cizí péče (absence péče rodičovské), tak z hlediska trvání takové cizí péče (po dobu trvání překážky na straně rodičů), tak i z hlediska osobních předpokladů na pečující osoby včetně zákonné přednosti osoby příbuzné nebo dítěti blízké před osobou dítěti zcela cizí. Z hlediska občanskoprávních následků svěření dítěte do „obou forem“ cizí péče panuje rovněž úplná shoda. Vždy je obsahem právního poměru, založeného rozhodnutím soudu, osobní péče pečující osoby o osobu dítěte, doplněná o zastoupení dítěte v běžných záležitostech a ve stejném rozsahu i o správu jmění dítěte s možností další moderace obsahu právního poměru rozhodnutím soudu. Zákonné pojmy „pěstoun“ či „pečující osoba“ na straně jedné a doktrinální pojmy „schovanec“, „svěřenec“, „dítě svěřené do péče jiného člověka“ či „dítě svěřené do pěstounské péče“ na straně druhé lze považovat v obou skupinách za synonyma. Zdánlivý rozdíl pak spočívá jen v tom, že § 953 obč. zák. v odst. 2 stanovuje, že svěření do pěstounské péče podle § 953 obč. zák. „nenahrazuje pěstounskou péči, předpěstounskou péči ani péči, která musí předcházet osvojení“. „Předpěstounská péče“ je nedopatřením zachovaný pozůstatek bývalé normy zákona z roku 1973, která pěstounskou péči jednak charakterizovala jako zpravidla „dlouhodobou“, jednak stanovila překážky pro její zrušení. Zrušit ji bylo možno jen z (zákonem nijak nespecifikovaných) „důležitých důvodů“, podobně jako adopci. Mj. i proto byla novelou býv. zákona o pěstounské péči (č. 50/1973 Sb.), provedenou zákonem č. 118/1992 Sb., v § 15 odst. 4 zavedena tato hybridní forma „předpéče“ (žádná „předpéče“ samozřejmě z materiálního hlediska není možná, je „péčí o osobu dítěte“ jako každá jiná), o níž tehdy (a až do r. 2013) rozhodoval pouhý správní orgán (od 1. 4. 2000 podle § 45b odst. 2 býv. zák. o rodině). Na rozdíl od „pěstounské péče“ bylo tuto hybridní správní „předpěstounskou péči“ možno soudně zrušit (resp. přivodit zánik účinků správního rozhodnutí) nejen „z důležitých důvodů“, ale vlastně zcela volně. Ani jedno dnes samozřejmě neplatí, „předpěstounská péče“ je proto dnes z hlediska podstatných znaků právního poměru to samé, co péče „pěstounská“ (srov. ostatně § 966 odst. 3 obč. zák.). Pěstounská péče podle § 953 odst. 2 obč. zák. dále nenahrazuje péči, která musí předcházet osvojení. Předadopční péče má jistě některé společné znaky s „pěstounskou péčí“, a to v oblasti jejích následků: předosvojitel má právní postavení pěstouna (§ 829 odst. 1 věta druhá obč. zák.) a i předadopční péče je pojmově dočasná (§ 829 odst. 2 obč. zák.). Tím však podobnosti končí, obě formy péče o dítě se ve shora vymezených znacích právního institutu liší totiž jak v účelu, tak i v podmínkách pro jejich užití. Účelem předadopční péče není „jen“ zajistit dočasnou osobní péči o dítě někým jiným než rodičem, ale je jím zjištění, že mezi předosvojitelem a dítětem se vytvořil vztah, jaký je jinak mezi rodiči a dítětem nebo alespoň jeho základy (§ 795 a § 829 odst. 2 obč. zák.). To je dokonce nutná podmínka pro možnost o osvojení vůbec rozhodnout. Proto také soud obligatorně provádí mnohem podrobnější šetření než v případě péče pěstounské (srov. § 827 obč. zák.). Předosvojitele tedy ve formálním smyslu za „osobu pečující“ podle komentovaného ustanovení považovat možné není, jedná se pouze v nejobecnější rovině o „osobu odpovědnou za péči o dítě“ podle písm. a). Z § 953 odst. 2 obč. zák. pak zbývá poslední část textu: péče odůvodněná § 953 obč. zák. „nenahrazuje pěstounskou péči“, myšleno péči odůvodněnou „jen“ § 958 obč. zák. Ovšemže péče podle § 953 obč. zák. „pěstounskou péči“ nenahrazuje a ani ji nahrazovat nemůže, neboť „pěstounskou péčí“ sama je vzhledem k úplné totožnosti obsahu právního poměru, který rozhodnutím o takové péči vzniká. 

	Jak vyplývá z výše uvedeného, z hlediska obsahu právního poměru založeného rozhodnutím soudu o svěření dítěte do cizí péče jsou práva a povinnosti pečující osoby u obou „forem“ této cizí péče stejné. Jde tedy o totožný právní poměr nejen z hlediska jeho účelu a podmínek, ale i všech jeho soukromoprávních následků. Pojem „pěstoun“ podle jeho obsahu tak musí být i v aplikační praxi sociálně-právní ochrany zjevně širší, než by vyplývalo z doslovného (tedy pouze otrocky jazykového) výkladu občanského zákoníku. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí se v komentovaném ustanovení ovšem snaží zejména pro účely zakotvení nároků na dávky pěstounské péče o vymezení pojmu „osoby pečující“ především použitím slova „pěstoun“. Citovaná úprava tak zdánlivě zavádí širší pojem „osoby pečující“, který v sobě úzce chápaného „pěstouna“ zahrnuje, zatímco občanský zákoník v § 953 odst. 1 pojem „pečující osoba“ naopak vyhrazuje pečovateli, jemuž bylo dítě svěřeno do „svěřenecké péče“ (jako by snad pěstoun „pečující osobou“ vůbec nebyl). 

	Dávky pěstounské péče byly zavedeny zákonem č. 50/1973 Sb. Důvodová zpráva z roku 1973 k tomu uvádí: „Nedostatkem dosavadního systému náhradní výchovy je i skutečnost, že v případech, kdy je třeba zajistit výchovu dítěte jiným občanem [než rodičem dítěte], není právní základ pro dostatečné hmotné zabezpečení takových dětí a pro přiznání odměny občanu, který se ujme výchovy dítěte. Přitom je v zájmu dítěte i společnosti zajistit co největšímu počtu dětí, které nevychovávají vlastní rodiče a u nichž není vhodná ústavní péče, trvalou nebo alespoň dlouhodobou individuální osobní péči, která by [také] uspokojila hmotné potřeby dítěte- Dítěti v pěstounské péči náleží příspěvek. Příspěvek je nárokovou dávkou dítěte- Za výkon pěstounské péče náleží pěstounovi odměna.“ Důvodová zpráva ze dne 14. 12. 1994 k býv. § 36 zákona o státní sociální podpoře, která je i pro výklad dnešní právní úpravy nadále určující, uvádí základní vymezení a účel dávek pěstounské péče: „dávkami pěstounské péče stát přispívá na úhradu nákladů vznikajících v souvislosti se zajištěním výchovy dítěte, které nemůže být vychováváno ve vlastní rodině, protože se rodiče o něj nemohou nebo nechtějí starat“ [pozn.: cizí péče je tak zcela správně pro tyto účely definována materiálními znaky, tedy svým věcným obsahem, nikoli nějakým formálním znakem, tedy tím, zda ve výroku rozsudku o svěření dítěte do cizí péče je jedno slovíčko - „pěstounská“ - navíc, nebo zda je snad opominuto]. Zákon č. 401/2012 Sb., kterým byla úprava dávek pěstounské péče v zásadě jen technickým opatřením ze zákona o státní sociální podpoře vyňata a začleněna do zákona o sociálně-právní ochraně dětí, na tomto vymezení nic nezměnila. 

	Vyjdeme-li proto z (1) obsahového vymezení péče jiné osoby než rodiče, jíž bylo dítě do takové péče dočasně svěřeno rozhodnutím ve věci samé v rámci řízení ve věcech péče soudu o nezletilé, (2) zásady, že civilní soud podle občanského práva o nárocích na veřejné sociální zabezpečení nerozhoduje, neboť jde o výlučnou kompetenci orgánů sociálního zabezpečení, tedy o správní právo, nikoli o právo civilní, ať již hmotné nebo procesní, (3) účelu dávek pěstounské péče, jak byl výše popsán, (4) zásady rovnosti všech osob před zákonem, (5) zásady, že v případě spornosti výkladu veřejnoprávního ustanovení je třeba je vykládat ve prospěch dotčené osoby, a (6) z principu právní jistoty, je nutně třeba dojít k závěru, že i při tzv. svěřenectví (podle § 953 a násl. obč. zák.) může, má a musí již v intencích platné úpravy vznikat nárok na dávky pěstounské péče, zejména tedy na náhradní výživné („příspěvek na úhradu potřeb dítěte“) a odměnu pěstouna. Tím spíše, že takové nároky ve smyslu bodu 4 a 5 příslušejí i poručníku a dítěti v osobní péči poručníka, dokonce pak i v případě péče jen „předporučenské“, a to i v situaci, kdy by snad bylo dítěti povinnými osobami placeno výživné velmi vysoké či bylo zaopatření dítěte v poručenské nebo „předporučenské“ péči zabezpečeno nadstandardně jiným „soukromým“ způsobem. 

	Požádá-li tedy pečující osoba („pěstoun“), jíž bylo dítě svěřeno do osobní péče rozhodnutím soudu ve věci samé s odkazem pouze na § 953 obč. zák., o příslušné hmotné zabezpečení jménem svým a jménem dítěte, je na místě příslušné dávky přiznat. Pokud tak neučiní Úřad práce, měl by tak učinit prostřednictvím opravnému prostředku správní soud. Poskytuje-li orgán sociálního zabezpečení náhradní výživné, přechází právo dítěte na výživné v rámci vyživovací povinnosti a v rozsahu vypláceného příspěvku na stát (poněkud nevhodně § 961 odst. 2 obč. zák., zejména pak § 19 odst. 2 zák. o soc.-právní ochraně dětí). Je-li tak „soukromé“ výživné pro dítě rovné nebo vyšší než výživné náhradní („příspěvek“), veřejný rozpočet tu nic netratí, je-li nižší, tratí při nynějším zvykovém odpírání dávek pěstounské péče při „svěřenectví“ zcela bezdůvodně naopak dítě. Což nakonec příkře odporuje i zásadě „nejlepšího zájmu dítěte“, vyjádřené v tomto zákoně v § 5, která samozřejmě v plném rozsahu dopadá i na dávkovou úpravu tohoto zákona a její aplikaci. A to tím spíše, že dokonce již úvodní ustanovení tohoto zákona [totiž v § 1 odst. 1 písm. b)] jako druhý nejvýznamnější okruh „sociálně-právní ochrany“ vymezuje „ochranu oprávněných zájmů dítěte, včetně ochrany jeho jmění“, kam samozřejmě patří právě i dávkové nároky, a to opět tím spíše, jde-li o dávkové nároky upravené dokonce přímo tímto zákonem samotným. Je-li dítě v pěstounské péči prarodičů, má-li dítě nárok na výživné alespoň ve výši příspěvku, a nejsou-li tu zvláštního zřetele hodné důvody pro přiznání odměny pěstouna, je z hlediska dnešní praxe vyplácení dávek a rozpočtových nákladů s tím spojených situace při péči podle § 953 i podle § 958 obč. zák. navíc zásadně stejná (pomineme-li jednorázové dávky, které z hlediska objemu nemají zásadní význam), „náhradní výživné“ v podobě „příspěvku na úhradu potřeb dítěte“ je státnímu rozpočtu plně reparováno v podobě inkasa výživného ve stejné výši a odměna pěstouna není vůbec vyplácena. Není tak ostatně ani žádný fiskální důvod pro obecné jen obyčejové odepírání nároku na dávky pěstounské péče při „svěřenectví“. Zda totiž tyto dávky v konkrétním případě budou vůbec příslušet a v jaké případně výši, je věcí dokazování v dávkovém správním řízení, nikoli v řízení péče soudu o nezletilé ve věcech pěstounské péče. 

	Že mají dávky pěstounské péče náležet i v případě svěření dítěte do cizí péče s odkazem jen na § 953 obč. zák., vyplývá nakonec i z komparace se slovenskou právní úpravou, konkrétně se zákonem č. 627/2005 Z. z., o príspevkoch na podporu náhradnej starostlivosti o dieťa. Slovenské rodinné právo sice rovněž i nadále zachovává „svěřenectví“ a „pěstounství“ jako zdánlivě samostatné instituty rodinného práva tak, jako je tomu i v českém právu, avšak nárok na tzv. jednorázový příspěvek při svěření do náhradní péče má nejen „schovanec“ v pěstounské péči, ale vždy i dítě, které je „jen“ svěřencem. To samé platí i pro dávku náhradního výživného, označenou jako „opakovaný príspevok dieťaťu“, která odpovídá našemu „příspěvku na úhradu potřeb dítěte“. Jediná restrikce platí dosud na Slovensku v případě dávky nazvané „opakovaný príspevok náhradnému rodičovi“, odpovídající naší „odměně pěstouna“, na níž ve formě „osobitného opakovaného príspevku náhradnému rodičovi“ vzniká nárok při „svěřenectví“ dosud jen tehdy, je-li svěřenec těžce zdravotně postižen. Třeba však dodat, že je v současnosti na Slovensku připravována legislativa, podle níž by mělo dojít ke zrovnoprávnění „svěřenectví“ a „pěstounství“ na úseku sociálního zabezpečení i v oblasti této jediné a poslední dávky, kde neodůvodněná diskriminace v hmotném zabezpečení pěstounských domácností dosud odstraněna nebyla. 

	Zdali „pěstoun“ podle § 953 obč. zák. uplatní dávkové nároky své a svěřeného dítěte je, ostatně stejně jako v případě „pěstouna“ podle § 958 a násl. obč. zák., jeho svobodným rozhodnutím; není tak povinen učinit. Podle § 956 obč. zák. tu platí, že „soud stanoví rodičům rozsah výživného - a povinnost platit výživné k rukám pečující osoby“. Je-li takto stanovené výživné dostatečné a je-li rovněž zřejmé, že by nemohla být této pečující osobě ani přiznána odměna pěstouna ve smyslu § 47j odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, byla by totiž žádost o příslušné opakující se dávky bezpředmětná. Za jiných okolností však pečující osoba zajisté o příslušné opakující se dávky pěstounské péče požádat může, a teprve tehdy také z logiky věci nastávají účinky zákonné cesse nároku dítěte na výživné na stát podle § 961 odst. 1 obč. zák. („náleží-li dítěti příspěvek na úhradu jeho potřeb podle jiného zákona, přechází právo dítěte na stát“), neboť druhou podmínkou této zákonné cesse v rozsahu příspěvku na úhradu potřeb dítěte je, že tento příspěvek je také vyplácen (tj., že o něj bylo požádáno a nárok na něj jakož i na jeho výplatu byl již přiznán). To ostatně vyplývá z jasného smyslu formulace § 19 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí: „je-li svěřeno dítě do pěstounské péče -, podává krajská pobočka Úřadu práce, která poskytuje příspěvek na úhradu potřeb dítěte, návrh soudu na stanovení výživného“. Příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí tedy řeší otázku cesse nároku na výživné jen tehdy, pokud již vyplácí, tedy poskytuje příspěvek na úhradu potřeb dítěte. Vhodněji v této souvislosti § 7 zák. č. 50/1973 Sb., o pěstounské péči, v odst. 1 a 2 stanovoval až do r. 2000, že „soud uloží rodičům, popřípadě jiným občanům povinným poskytovat výživné dítěti, kterému se poskytuje příspěvek podle tohoto zákona, aby toto výživné poukazovali příslušnému orgánu, a že nárok na výživné, určené rozhodnutím soudu na dítě, kterému se poskytuje příspěvek podle tohoto zákona, přechází až do výše poskytnutého příspěvku na stát a je příjmem státního rozpočtu“. Touto logikou je ovšem ovládána samozřejmě i stručnější nynější právní úprava. Cesse alimentačních pohledávek dítěte je tak i dnes vždy vázána na skutečnost, že se dítěti příspěvek na úhradu potřeb skutečně již poskytuje, nikoli, že na něj má dosud neuplatněný nárok. 

	Podle § 47b odst. 6 ve spojení s odst. 1 osoba pečující uzavírá dohodu o výkonu pěstounské péče, která upraví podrobnosti ohledně výkonu práv a povinností založených v § 47a. Sociální zabezpečení pěstounské péče je tak, kromě úpravy dávkové, provedeno i zajištěním nároku na poskytnutí určitých sociálních služeb a doplňujícího vzdělání. Jde ovšem nejen o práva, ale i o povinnosti, resp. o tři povinnosti, neboť povinnost udržovat, rozvíjet a prohlubovat sounáležitost dítěte s osobami dítěti blízkými a umožnit styk rodičů s dítětem [§ 47a odst. 2 písm. h) zák. o soc.-práv. ochraně dětí] je dnes založena pro všechny pečující osoby v § 967 obč. zák. bez ohledu na existenci dohody o výkonu pěstounské péče. Fakticky jde tedy o (1.) obecnou a výchozí povinnost uzavřít smlouvu o poskytování sociálních služeb (tj. odborných služeb v náhradní rodinné péči), (2.) o povinnost „zvyšovat si znalosti a dovednosti v oblasti výchovy a péče o dítě“ podle § 47a odst. 2 písm. f) a (3.) o povinnost „umožnit sledování naplňování dohody o výkonu pěstounské péče“ podle písm. g) stejného ustanovení. Dovoluje-li veřejnoprávní úprava více interpretací, je třeba ji vždy vykládat ve prospěch dotčeného člověka. Tedy: je-li pochybnost, zda nárok přiznat či nepřiznat, je na místě nárok přiznat, je-li naopak pochybnost, zda povinnost uložit či vymáhat, je ne místě ji neukládat a nevymáhat. To tedy znamená, že nároky spojené s uzavřením dohody o výkonu pěstounské péče by neměly být pěstounu, jehož péče je založena rozhodnutím podle § 953 obč. zák. (tzv. „svěřenectví“), odepřeny, nelze mu je však vnucovat správním rozhodnutím. Požádá-li proto takový pěstoun o uzavření dohody o výkonu pěstounské péče, měla by být s ním (jako oprávněným zájemcem o službu) povinným subjektem za obvyklých zákonných podmínek uzavřena, neboť platí § 9 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, podle něhož jiná osoba odpovědná za péči o dítě „má právo při výkonu svých práv a povinností požádat o pomoc orgán sociálně-právní ochrany- popřípadě pověřené osoby; tyto orgány v rozsahu své působnosti a pověřené osoby v rozsahu svého pověření jsou tuto pomoc povinny poskytnout, tedy uzavřít smlouvu o poskytnutí služby (dohodu o výkonu pěstounské péče)“. Nepožádá-li však taková osoba pečující o uzavření této smlouvy (dohody), není zde důvod zahajovat správní řízení o úpravě dalších práv a povinností pečující osoby správním rozhodnutím podle § 47b odst. 2. 

	Za osobou pečující je třeba považovat též pěstouna na přechodnou dobu, tedy „osobu v evidenci“ za předpokladu, že jí již bylo svěřeno dítě do „pěstounské péče na přechodnou dobu“. K tomu blíže viz výklad k části VII. Pěstoun na přechodnou dobu. 

K písm. b) bod 2 
 
IV. Bývalý pěstoun, předpěstoun, poručník nebo „předporučník“, zaopatřující i nadále zletilého býv. schovance 
 
	K výkladu tohoto bodu je třeba nahlédnout (vedle definice pojmu nezaopatřenosti v zákoně o státní sociální podpoře) především do § 47f odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, podle kterého se k zachování nároku na příspěvek na úhradu potřeb dítěte vyžaduje nejen nezaopatřenost ve smyslu zákona o státní sociální podpoře, ale jako další podmínka je stanoveno, že schovanec musí s (bývalou) osobou pečující vést spotřební společenství, tedy s ní trvale žije a společně uhrazuje náklady na své potřeby (srov. § 47f odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Uvedená definice je důležitá pro posouzení nároku na odměnu pěstouna po dosažení zletilosti bývalého schovance. A právě v tomto bodě je tato definice nepřesná, když váže status osoby pečující k nároku bývalého schovance na uvedený příspěvek, neboť se může stát, že nárok na příspěvek na úhradu potřeb dítěte nebude dán proto, že bývalý schovanec požívá důchod z důchodového pojištění, jehož výše je stejná nebo vyšší než tento příspěvek. Bývalý pěstoun v takovém případě není osobou pečující ve smyslu komentovaného ustanovení. Nárok na odměnu pěstouna je však zachován, neboť speciální § 47i odst. 1 věta druhá zák. o soc.-práv. ochraně dětí pamatuje právě na tuto situaci. Podle § 47g odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí jestliže dítě požívá důchod z důchodového systému, náleží dítěti příspěvek na úhradu potřeb dítěte jen do výše rozdílu (nižší) výměry důchodu a příspěvku. Jedná se zde v první řadě o důchod pozůstalostní (sirotčí), popř. částečný invalidní (v I. a II. stupni). Dávkové nároky se však opírají, a jde o obecnou zásadu dávek pěstounské péče, o nezaopatřenost dítěte. V této souvislosti § 11 odst. 3 zák. o st. soc. podpoře stanovuje, že "za nezaopatřené dítě nelze však považovat dítě, které je poživatelem invalidního důchodu z důchodového pojištění pro invaliditu třetího stupně", tedy je-li poživatelem plného invalidního důchodu. V takovém případě není bývalý schovanec nezaopatřeným dítětem a nejsou tak naplněny ani pojmové znaky "bývalého pěstouna" podle komentovaného ustanovení, nárok na veškeré dávky pěstounské péče v takovém případě zaniká. 

	Dalším problematickým bodem je podmínka uvedená v § 47f odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, totiž že býv. schovanec „trvale žije a společně uhrazuje náklady na své potřeby“ s bývalým pěstounem (poručníkem). Tato podmínka odpovídá definici pojmu „domácnost“ podle § 115 občanského zákoníku z roku 1964. V zákoně o sociálně-právní ochraně dětí se pojem „domácnost“ neuvádí již proto, že občanský zákoník č. 89/2012 Sb. tento pojem nadále nedefinuje. A proto se normuje podrobněji podmínka společného hospodaření zletilého nezaopatřeného dítěte a bývalého pěstouna (poručníka). Nadále zcela nepoužitelná je však v této souvislosti zajisté soudní judikatura z období nesvobody k vymezení pojmu „domácnost“. Důvodová zpráva k občanskému zákoníku uvádí k východiskům býv. zákona o rodině, že „toto pojetí bylo možné za situace, kdy rodina sehrávala úlohu spotřebního společenství a kdy měl stát ambici získat a udržet si na život rodiny rozhodující vliv“. V uvedené souvislosti bývá citován judikát č. 6/1980 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, z něhož vyplývalo, že společné bydlení je nezbytnou podmínkou existence společné domácnosti. Takové pojetí je však v oblasti dávek pěstounské péče již dlouho neudržitelné a v praxi se proto neuplatňuje. Ke splnění podmínky „spotřebního společenství“ zletilého nezaopatřeného schovance s bývalým pěstounem (poručníkem) není na překážku, pokud se dítě nezdržuje ve stejné domácnosti. Tato podmínka je proto splněna i u zletilých nezaopatřených dětí, které studují mimo místo svého dosavadního bydliště a bydlí na koleji (internátu), v podnájmu, v nájmu nebo jiným způsobem naplňují svou potřebu bydlení. Tím pádem je ovšem třeba uvedenou podmínku považovat za splněnou i tehdy, kdy zletilý nezaopatřený bývalý schovanec má sice vlastní nájemní, podnájemní nebo jinou obdobnou smlouvu, a to i ve stejné obci, jako býv. pěstoun (poručník), ale je nadále během svých studií bývalým pěstounem (poručníkem) alespoň dílčím způsobem zaopatřován (tedy vydržován a podporován „na studiích“). To je logické ovšem i z hlediska nutnosti dodržet zásady proporcionality a rovněž nutnosti dodržet základní pravidlo rovnosti lidí před zákonem. Je-li totiž nutno připustit, aby během přípravy na budoucí povolání v jiné obci, než bylo místo dosavadního bydliště všech členů pěstounské domácnosti, mohl býv. schovanec bydlet (být ubytován) samostatně (jinde než v bytě bývalé osoby pečující), nelze připustit, aby býv. schovanec, který se připravuje na budoucí povolání v obci, kde bylo místo jeho dosavadního bydliště (zpravidla půjde o velkoměsta, v nichž se nacházejí školy vyššího stupně), byl nucen nadále bydlet (být ubytován) pouze v bytě býv. pěstouna (poručníka). To by ostatně odporovalo i základnímu cíli sociální práce a sociální pomoci obecně - zabránit sociálnímu vyloučení, resp. přispět k plnému sociálnímu začlenění (v této souvislosti též k plnému osamostatnění) podporované osoby. Opačný přístup by např. v sociálních službách znamenal „vytváření závislosti klienta na službě“, proti čemuž má působit nejen základní filozofie sociální pomoci obecně, ale i zajišťování konkrétních služeb, jako např. „chráněného bydlení“, a proto se zřizují i v kontextu deinstitucionalizace „startovací byty“ atd. V souvislostech náhradní rodinné péče by popisovaný nesprávný přístup znamenal budování úplné závislosti zletilého býv. schovance na býv. pěstounovi, což by bylo v rozporu nejen se základními východisky a samotným účelem pěstounství, ale i s účelem jakékoli péče o děti a mládež obecně. 

K písm. b) bod 3 
 
V. „Předpěstoun“ 
 
	Zdejší ustanovení je svým způsobem speciální normou k bodu 1. Při jeho výkladu má zásadní význam, co rozumíme pod slovy "péče osoby, která má zájem stát se pěstounem". Jedná se o legální pojem, uvedený do 31. prosince 2013 v § 19 odst. 1 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí - k osobě tedy musí být vydáno výslovné specifické rozhodnutí o "předpěstounské péči". Ve stejném smyslu byl tento pojem užit i v § 45b odst. 2 býv. zák. o rodině a v podobném smyslu užívá pojem "zájemce o pěstounskou péči" též § 963 obč. zák. O předpěstounské péči rozhoduje výlučně soud. 

	Nicméně ustálená praxe a rovněž tak doktrína uplatňovaná do 31. prosince 2013 zastávaly širší pojetí, kdy pro naplnění skutkové podstaty zdejšího ustanovení a pro konstatování existence kvalifikovaného "zájmu stát se pěstounem" svěřeného dítěte postačovalo pouhé zahájení řízení o svěření dítěte do pěstounské péče u soudu podobně, jako v případě péče "předporučnické" a druhou podmínkou pak bylo vydání jakéhokoli rozhodnutí, tedy nejen někdejšího správního rozhodnutí o předpěstounské péči, ale rovněž soudního předběžného opatření kteréhokoli typu (tzn. "rychlého" nebo "pomalého", předběžného opatření vydaného po zahájení některého z řízení péče soudu o nezletilé, tedy nikoli výlučně v řízení o pěstounské péči), což byl naopak rozdíl oproti péči "předporučnické", kde žádné takové rozhodnutí být vůbec nemuselo a nemusí. Podstatné tedy bylo, že uvedená osoba podala kdykoli před tím nebo mezi tím a prakticky nezávisle na důvodu své péče o dítě návrh na svěření tohoto dítěte do pěstounské péče. 

	Po změnách souvisejících s rekodifikací soukromého práva po 1. 1. 2014, kdy jsou dotčené pojmy naplněny zřetelnějším obsahem, bylo však třeba dosavadní doktrinální výklady zpřesnit. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí nadále používá pojem „osoba, která má zájem stát se pěstounem“ jako pojem obecný, v nové textaci § 19 odst. 2 pak používá pojem „zájemce o pěstounskou péči“. Tyto pojmy lze mít za synonyma. Citovaný § 19 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí užívá slovní spojení „je-li svěřeno dítě do předpěstounské péče zájemci o pěstounskou péči“, čímž navazuje na § 963 obč. zák. („Soud může dítě svěřit zájemcům o pěstounskou péči do předpěstounské péče; její délku stanoví se zřetelem k okolnostem případu. Nad průběhem a úspěšností předpěstounské péče vykonává dohled.“) a na § 966 odst. 3 obč. zák. („odstavce 1 a 2 platí obdobně pro zájemce o pěstounskou péči, kterému bylo dítě svěřeno do předpěstounské péče“). Z této úpravy je zřejmé, že pojem „zájemce o pěstounskou péči“ má dvě roviny. První je rovinou vnitřní pohnutky, tzn. že zájemcem o pěstounskou péči v obecném smyslu jistě bude každá osoba, která nabyla vnitřní přesvědčení o tom, že chce přijmout dítě do takovéto péče. Vnitřní pohnutka je však v této souvislosti právně irelevantní, musí se projevit ve vnějším světě, a to návrhem na zahájení řízení a následným rozhodnutím soudu alespoň o předpěstounské péči, o níž by mělo být rozhodováno meritorním usnesením, které je však předběžně vykonatelné. Teprve vykonatelností takového meritorního usnesení je tedy namístě považovat osobu za „zájemce o pěstounskou péči“ stricto sensu. 

	Nikdy nelze dítě svěřit předběžným opatřením do „předpěstounské péče“ (takovou úpravu zákon nezná), avšak „rychlým předběžným opatřením“ podle § 924 obč. zák. ve spojení s § 452 odst. 2 věta druhá z. ř. s. za podmínek dále stanovených také v § 27a zák. o soc.-práv. ochraně dětí lze dítě svěřit přímo do „pěstounské péče na přechodnou dobu“, v takovém případě se však postavení pečující osoby posuzuje podle bodu 1. ve spojení s písm. c), neboť osoba v evidenci po svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu, byť jen zatímním opatřením, je z hlediska soukromého práva vždy pěstounem ve vlastním smyslu slova. Po 1. lednu 2014 je proto namístě za osobu pečující podle bodu 3 považovat výhradně osobu: 
 
1) které je dítě svěřeno usnesením soudu do předpěstounské péče podle § 963 obč. zák. ve spojení s § 25, § 466 a § 471 odst. 1 z. ř. s., jako přípravným rozhodnutím, které však není předběžným opatřením; bylo-li dítě již před tím v péči zájemce o pěstounskou péči (v dohodě se zákonným zástupcem podle § 881 obč. zák. či na základě předběžného rozhodnutí soudu), je třeba, aby bylo zájemce možno považovat za osobu pečující podle komentovaného ustanovení, před konečným rozhodnutím soudu o pěstounské péči dítě soudně svěřit navrhovateli tímto meritorním usnesením jako „přípravným rozhodnutím“ do předpěstounské péče podle § 963 obč. zák., jinak je nezbytné vyčkat konečného rozhodnutí o svěření dítěte do pěstounské péče rozsudkem. Obsah právního poměru této „předpěstounská péče“ je totiž totožný jako v případě péče pěstounské, což vyplývá z § 966 odst. 3 obč. zák. [„odstavce 1 a 2“ (tedy povinnost a právo osobní péče a zejména povinnost a právo přiměřeného výkonu povinností a práv a rodičů včetně zastoupení dítěte a správy jmění dítěte v běžných záležitostech) „platí obdobně pro zájemce o pěstounskou péči, kterému bylo dítě svěřeno do předpěstounské péče“].; nebo 
 
2) prarodiče, kterému je dítě výjimečně svěřeno předběžným opatřením podle § 12 z. ř. s. ve spojení s § 102 odst. 1 o. s. ř. a s § 76 odst. 1 písm. e) o. s. ř., popř. předběžným opatřením podle § 924 obč. zák. ve spojení s § 452 a násl. z. ř. s., ovšem výlučně v případě, že je nařízeno v rámci řízení o předpěstounské nebo pěstounské péči; tzn. že návrh na předběžné opatření musí v prvém případě prarodič, popř. jiný příbuzný dítěte v přímém pokolení jako „zájemce o pěstounskou péči“, v druhém případě orgán sociálně-právní ochrany navrhnout nejdříve spolu s podáním návrhu „ve věci samé“; je přitom vzhledem k rozkolísané praxi soudů vhodné v petitu zdůraznit v obou případech požadavek, aby součástí výroku bylo uvedení skutečnosti, že usnesení je vydáváno v rámci meritorního řízení „ve věcech pěstounské péče“ podle § 466 písm. n) z. ř. s. 
 
	Je však třeba zdůraznit, že navzdory poměrně rozšířené protiprávní praxi je „pomalé“, tedy „obecné“, předběžné opatření přípustné, jak vyplývá z výše uvedeného, pouze u osob, kterým zákon sám ukládá, byť podpůrně, povinnost zaopatřovat dítě, tedy pouze v případě předků v přímé linii (prarodiče dítěte), do péče jiných osob nelze dítě „obecným“ předběžným opatřením svěřovat, neboť by to odporovalo speciální úpravě předběžné úpravy poměrů dítěte, vyplývající z § 924 obč. zák. ve spojení s § 452 a násl. z. ř. s. Neboť pro vydání předběžného opatření, kterým jsou předběžně upravovány poměry dítěte v oblasti osobní péče o něj, jiným způsobem než podle § 924 obč. zák. ve spojení s § 452 a násl. z. ř. s., neexistuje s výjimkou úpravy péče prarodičů žádný právní základ, je třeba tzv. pomalá předběžná opatření, jimiž je dítě svěřováno do péče jakékoli třetí, vůči dítěti cizí, osoby, resp. osoby, která není jeho předkem v pokolení přímém, považovat ze zjevně rozporná s právem a tudíž materiálně nevykonatelná. K této skutečnosti by musel přihlédnout i Úřad práce v případě, kdy by na základě takového nepřípustného „titulu“ byly nárokovány dávky pěstounské péče. Pokud by měly dotčené osoby za to, že jim takovým nezákonným rozhodnutím soudu byla způsobena škoda nebo jiná újma, mají samozřejmě možnost uplatnit nároky z toho plynoucí postupem podle zákona č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem. 

	V případě, kdy není možné osobu ve smyslu podaného výkladu považovat za „zájemce o pěstounskou péči“ a současně za „osobu pečující“ ve smyslu komentovaného ustanovení, nevzniká této osobě nárok na dávky pěstounské péče. To platí zejména v případě, kdy z rozhodnutí soudu o svěření dítěte není zřejmé, že jde o rozhodnutí učiněné v rámci řízení ve věcech pěstounské péče dle § 466 písm. n) z. ř. s., tedy alespoň v rámci „přípravného“ řízení o předpěstounské péči. Nelze však v této souvislosti považovat některá rozhodnutí, která by uvedenou náležitost opominula, v tomto smyslu nutně za vadná, ale je namístě takovou vadu zhojit, zpravidla opravným usnesením (§ 164 o. s. ř.). 

K písm. b) bodům 4 a 5 
 
VI. Osobně pečující poručník a „předporučník“ 
 
	Uvedené body mezi osoby pečující zařazují též osobně pečující poručníky, resp. osoby, které nemají vyživovací povinnost k dítěti, o dítě pečují (aniž by zde muselo být nějaké, např. předběžné rozhodnutí o péči - viz výše, neboť ustanovení užívá pojem „má v osobní péči dítě“, postačuje tedy fakticita) a současně je vedeno řízení o jejich jmenování poručníkem dítěte, o něž pečují. V tomto druhém případě tak za osobu pečující lze považovat i předka dítěte, pokud soud již neupravil svým rozhodnutím rozsah a způsob plnění výživného touto osobou, neboť takovému předku dítěte sice svědčí zákonná vyživovací povinnost k potomku, ta však dosud nebyla konkretizována ani smlouvou včetně notářského zápisu, ani smírem, ani rozhodnutím soudu, byť i jen předběžným. Pokud by však předek dítěte, jemuž bylo dříve výživné již soudem stanoveno, zajišťoval tzv. předporučnickou péči (tzn. že by nebyl osobou pečující ve smyslu komentovaného ustanovení), stal by se osobou pečující až okamžikem vykonatelnosti rozsudku o svém jmenování (osobně pečujícím) poručníkem. Lze se ovšem setkat i s názory, že takový výklad slov „nemá vyživovací povinnost“, podle něhož se tím rozumí výlučně situace, kdy výživné dosud pravomocně nestanovil soud, je příliš extenzivní, neboť neodpovídá dikci komentovaného předpisu, kdy vyživovací povinnost je něco jiného než soudem stanovené výživné (tj. jeho výše a splatnost). K tomu srov. § 910 obč. zák. („předci a potomci mají vzájemnou vyživovací povinnost“ - tedy tuto povinnost mají ze zákona, nikoli až ze soudního rozhodnutí). Tento komentář však v otázce předporučnické péče zastává volnější a vůči předporučníkům-prarodičům vstřícnější výklad (srov. dále komentář k § 47p), a to s ohledem na právní jistotu „předporučníků“, neboť dlouholetá praxe jim příslušné dávky tradičně přiznává. 

K písm. c) 
 
VII. Pěstoun na přechodnou dobu 
 
	Ustanovení písm. c) definuje pojem osoby v evidenci. Jedná se o prověřeného žadatele, který v souladu s § 11 odst. 2 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí absolvoval náročnější přípravu fyzických osob vhodných stát se pěstouny v rozsahu alespoň 72 hodin a je ve smyslu § 27a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí zařazen do příslušné zvláštní evidence, vedené podle § 27a odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí krajským úřadem. 

	Účelem rozlišování mezi osobou pečující na straně jedné a osobou v evidenci na straně druhé bylo a je za prvé založení nároku osoby v evidenci na odměnu pěstouna podle [od 1. 1. 2018 § 47j odst. 1 písm. c) bod 3] i tehdy, pokud tato osoba nepečuje o žádné dítě, neboť je ve faktické „pohotovosti“, kdy musí být připravena bezodkladně kdykoli převzít dítě do péče. Proto také § 47a odst. 1 uvádí, že „se jako pěstounská péče posuzuje [nejen] péče o dítě poskytovaná osobou pečující [ale i pouhá] skutečnost, že je fyzická osoba osobou v evidenci“ [vedené podle § 27a odst. 1 až 3]. Za druhé je účelem tohoto rozlišování, aby osoba v evidenci (tj. pěstoun na přechodnou dobu) uzavírala smlouvu o výkonu pěstounské péče již v souvislosti se zařazením své osoby do zvláštní evidence pěstounů na přechodnou dobu, a nikoli teprve v souvislosti s přijetím prvního dítěte do péče (§ 47b odst. 2). Tyto dva účely plně platí i v současnosti. Třetím účelem pak však bylo, aby v případě pěstounské péče na přechodnou dobu vznikaly nároky pouze na opakující se dávky pěstounské péče. Tedy na příspěvek na úhradu potřeb dítěte a na odměnu pěstouna podle § 47j odst. 1 písm. d). Neměly však vznikat také nároky na dávky jednorázové (zejm. ne na příspěvek při převzetí dítěte a na příspěvek při ukončení pěstounské péče). A jde-li o dávky opakující se, bylo účelem tohoto rozlišování, aby v případě pěstounské péče na přechodnou dobu byl také vyloučen nárok na příspěvek na úhradu potřeb dítěte po skončení této krizové péče v důsledku dosažení zletilosti, resp. plné svéprávnosti schovance (§ 47f odst. 4). Ministerstvo práce a sociálních věcí toto stanovisko zastává dosud, jak lze nepřímo dovodit i z té skutečnosti, že v instrukci náměstkyně pro řízení sekce sociální a rodinné politiky č. 1/2016 (Dávky pěstounské péče podle zákona č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí, ve znění pozdějších předpisů) ze dne 8. 12. 2015 se např. ve vztahu k příspěvku při převzetí dítěte uvádí výslovně, že „osoby v evidenci nemají na příspěvek při převzetí dítěte nárok“. 

	Nejvyšší správní soud však zastává opačné stanovisko (srov. judikaturu uvedenou za výkladem k tomuto ustanovení níže). Zjednodušeně lze logický právní názor Nejvyššího správního soudu shrnout tak, že oba pojmy jsou na sobě nezávislé. „Osobou pečující“ se kdokoli (tedy i osoba, která je jinak „osobou v evidenci“) stává vždy okamžikem, kdy nastanou skutečnosti předvídané v písm. b) komentovaného ustanovení. Přitom „pěstounská péče na přechodnou dobu“ je vždy především „pěstounskou péčí“ jako takovou, půjde tedy o podřazení osoby pečující pod normu písm. b) bod 1. „Osoba v evidenci“, byť již po svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu splňuje i charakteristiku „osoby pečující“, zůstává i nadále taktéž (ale nikoli výlučně) „osobou v evidenci“. Nejvyšší správní soud tyto právní závěry vyslovil v souvislosti s tím, že uznal, že rovněž zletilý býv. schovanec musí mít, a to dokud je nezaopatřený, za podmínek uvedených v § 47f odst. 2, nárok na příspěvek na úhradu potřeb dítěte po zániku pěstounské péče na přechodnou dobu v důsledku toho, že zletil nebo nabyl jinak plnou svéprávnost (§ 970 obč. zák.), stejně jako by mu takový nárok svědčil v případě, že by ze stejných důvodů zanikla „prostá“ pěstounská péče. To samé, co v důsledku rozhodnutí Nejvyššího správního soudu platí pro příspěvek na úhradu potřeb již zletilého nezaopatřeného dítěte, musí proto ovšem zcela zákonitě platit ve stejném rozsahu i pro všechny dávky jednorázové, tedy tam, kde dávkové nároky v souvislosti s pěstounskou péčí na přechodnou dobu nebyly a nejsou ani dosud zpravidla přiznávány. Musí tak platit, že převezme-li osoba v evidenci do pěstounské péče na přechodnou dobu (včetně pěstounské péče na přechodnou dobu podle § 452 odst. 2 věta druhá z. ř. s.) dítě, náleží jí vždy také příspěvek při převzetí dítěte podle § 47l, a to samozřejmě jen jednou, jde-li o totéž dítě. Pokud by např. bylo toto dítě následně svěřeno do péče „pečující osoby v evidenci“ na přechodnou dobu meritorně podle § 958 odst. 3 obč. zák. ve spojení s § 27a odst. 7 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, popř. pokud by bylo této osobě následně svěřeno do „obecné“ pěstounské péče podle § 958 odst. 1 obč. zák., nárok na příspěvek po druhé za totéž svěřené dítě již nevznikne. Stejně tak bývalému schovanci, který byl do okamžiku své zletilosti nebo nabytí plné svéprávnosti v pěstounské péči na přechodnou dobu, vždy náleží za podmínek § 47h i příspěvek při ukončení pěstounské péče. 

Judikatura:

Ustanovení § 4a písm. b) v bodech 1 a 4 stanoví pro vymezení osoby pečující základní kategorie pěstoun (1), poručník dítěte, jestliže o dítě osobně pečuje (4) a dále pak ostatní odvozené skupiny osob (k pěstounovi i poručníku bod 2, k pěstounovi bod 3 a k poručníku bod 5). Pro všechna vymezení osob pečujících však platí, že rozhodným hlediskem pro zařazení konkrétní osoby mezi osoby pečující je to, že tato osoba o dítě skutečně fakticky pečuje. Bylo by jistě nevhodnou tautologií, pokud by osoba pečující byla definována jako osoba, která o dítě pečuje. Přesto však lze vysledovat, že právě faktická péče o dítě je nezbytná pro podřazení do této kategorie. Proto je mezi osoby pečující zařazen v prvé řadě pěstoun a pro účely nyní rozhodované věci významně i osoba, která byla do dosažení zletilosti dítěte jeho pěstounem nebo poručníkem, a to po dobu, po kterou má dítě nárok na příspěvek na úhradu potřeb dítěte. Stejně tak je ve vymezení osob pod body 3, 4 a 5, podstatné, že dítě bylo takové osobě svěřeno do péče (bod 3), že taková osoba o dítě osobně pečuje (bod 4), resp. že má v osobní péči dítě, k němuž nemá vyživovací povinnost (bod 5). Nejvyšší správní soud je přesvědčen, že při úvahách o splnění podmínek pro poskytnutí příspěvku na úhradu potřeb dítěte nelze vést pomyslnou dělící linii mezi osobami pečujícími na straně jedné a osobami v evidenci na straně druhé. Nelze tvrdit, že osoba v evidenci, které je do péče svěřeno dítě, byť na přechodnou dobu, zůstává nadále pouze osobou v evidenci a nelze na ni nahlížet též jako na osobu pečující. Jak již bylo naznačeno, určujícím musí být to, zda osoba o dítě v konkrétním časovém momentu fakticky pečuje či nikoli. Jinak by totiž za osobu pečující nemohli být považováni ti, jimž bylo dítě dočasně svěřeno do péče, ještě před rozhodnutím soudu o svěření dítěte do pěstounské péče (bod 3), neboť jistě může dojít k tomu, že dítě nakonec svěřeno do pěstounské péče této osoby nebude a ona péče je tím z povahy věci rovněž přechodná. (-) Též osoby, které vykonávají pěstounskou péči na přechodnou dobu, je tedy třeba považovat za pěstouny, a tedy ve smyslu § 4a písm. b) za osoby pečující. Pěstoun na přechodnou dobu tím však neztrácí své původní postavení osoby v evidenci, neboť není z evidence vyřazen, ale zůstává v ní veden a může do pěstounské péče na přechodnou dobu přijmout další děti. Právní názor stěžovatele [Ministerstvo práce a sociálních věcí] skutečně zakládá neodůvodněnou nerovnost v přístupu k příspěvku mezi zletilými dětmi podle toho, v jakém druhu pěstounské péče byli umístěni před nabytím zletilosti. Text právního předpisu neodůvodňuje takový rozdílný přístup. Rozhodnými kritérii musí být u všech oprávněných jejich zletilost a to, že nadále trvale žijí a společně uhrazují náklady na své potřeby s osobou, která byla do dosažení jejich zletilosti osobou pečující. 
(NSS 8 Ads 17/2015) 
 
Související ustanovení: 

§ 2 - pojem dítěte, osobní a územní působení zákona, § 10a - zvláštní oznamovací povinnost, § 11 odst. 2 - poradenská činnost, § 19 - činnost orgánu sociálně-právní ochrany dětí, § 27a - zvláštní evidence pěstounů na přechodnou dobu, § 29 - sledování výkonu ústavní výchovy a ochranné výchovy, § 47a - práva a povinnosti osoby pečující a osoby v evidenci, § 47b - vymezení smluvních stran, 

 § 47e a násl. - okruh dávek pěstounské péče 

Související předpisy: 

§ 771, § 773, § 794, § 827, § 829, § 858, § 881, § 910, § 924, § 953-957, § 958 a násl., § 961, § 963, § 966 odst. 3, § 967, § 970, § 3028 odst. 3 obč. zák., 

 § 102 odst. 1, § 164 o. s. ř., 

 § 12, § 25, § 452 a násl., § 466 písm. n), § 471 odst. 1 z. ř. s., 

§ 164 o. s. ř. 

§ 7 odst. 2 písm. b), odst. 4, § 11 odst. 3 zák. o st. soc. podpoře, 

§ 20 odst. 2, 3 zák. č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění, 

§ 122 odst. 1 zák. č. 435/2004 Sb., o zaměstnanosti, 

§ 20 odst. 2 písm. b) zák. o soc. službách, 

§ 4 odst. 4 zák. č. 110/2006 Sb., o životním a existenčním minimu, 

§ 70 odst. 1 zák. o pomoci v hmotné nouzi, 

§ 32 odst. 1 písm. b), § 38 zák. o nem. pojištění, 

§ 20 odst. 2 zák. č. 329/2011 Sb., o poskytování dávek osobám se zdravotním postižením, 

zák. č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci nebo nesprávným úředním postupem 

Literatura:

Křístek, A. Takzvané svěřenectví versus pěstounská péče v novém soukromém právu. Právo a rodina. 2014, č. 11, s. 1-7. 
Křístek A. Nárok na dávky pěstounské péče při svěření dítěte do péče jiného člověka s odkazem pouze na § 953 OZ (1, 2). Právo a rodina. 2016, č. 3, s. 11-15; Právo a rodina. 2016, č. 4, s. 7-11. 
Křístek, A. Je rozsudek o svěření dítěte do pěstounské péče konstitutivní, nebo deklaratorní? Právo a rodina. 2016, č. 5, s. 1-6. 
 
ČÁST DRUHÁ 

ZÁKLADNÍ USTANOVENÍ SOCIÁLNĚ-PRÁVNÍ OCHRANY 

	Druhá část zákona přímo navazuje na část první, s níž v podstatě tvoří jeden obsahový celek. Zakotvuje základní (nejen) interpretační zásadu sociálně-právní ochrany - hledisko zájmu a blaha dítěte a ochrany rodičovství a rodiny (§ 5), blíže dílčím způsobem vymezuje osobní působnost zákona definicí pojmu ohroženého dítěte, navazujíc tak na § 2 (§ 6), zakotvuje obecné oznamovací oprávnění (§ 7), právo dítěte (§ 8 odst. 1) i rodičů (§ 9) na poskytnutí odpovídající pomoci, zakotvuje zásadu participace dítěte (§ 8 odst. 2, 3) a zásadu subsidiarity a proporcionality opatření sociálně-právní ochrany dětí, jakož i postupy lege artis při jejím výkonu (§ 9a odst. 1, 2) a nakonec standardizaci kvality výkonu sociálně-právní ochrany (§ 9a odst. 3, 4). 

	Druhá část zákona se do 31. prosince 2012 označovala jako "Základní zásady sociálně-právní ochrany dětí", změna označení byla provedena Legislativní radou vlády proto, že povahu "základních zásad" mají pouze některá ustanovení této části, tedy § 5, § 8 odst. 2, 3 a § 9a odst. 1, 2, ostatní ustanovení mají deklaratorní povahu nebo zakládají subjektivní práva nebo ukládají povinnosti, případně se jedná o procedurální předpisy. 

 § 5 

(Základní zásada sociálně-právní ochrany) 
Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Navrhované ustanovení stanoví základní princip sociálně-právní ochrany v tom smyslu, že základním a rozhodujícím hlediskem všech orgánů nebo jiných subjektů, které se dítětem zabývají nebo řeší jeho problémy, je zájem dítěte a jeho blaho. Zájem dítěte nelze nikdy podřadit zájmům jiným, jako jsou např. zájmy rodičů, rodiny, jiných osob, státu apod. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: Stávající zásada, že předním hlediskem sociálně-právní ochrany je zájem a blaho dítěte, je doplněna v souladu s mezinárodním i vnitrostátním právem a s přihlédnutím k ustálené judikatuře Ústavního soudu České republiky a Evropského soudu pro lidská práva. Za přední hledisko sociálně-právní ochrany je třeba považovat rovněž ochranu rodičovství a rodiny a vzájemné právo rodičů a dětí na rodičovskou výchovu a péči. Při tom je nezbytné přihlížet k širšímu sociálnímu prostředí dítěte. Navrhované doplnění koresponduje s Úmluvou o právech dítěte, která stanoví, že dítě má právo na péči svých rodičů (čl. 7 odst. 1) a že rodiče mají prvotní odpovědnost za výchovu a vývoj dítěte (čl. 18 odst. 1). Obdobně Listina základních práv a svobod stanoví, že rodičovství a rodina jsou pod ochranou zákona, péče o děti a jejich výchova je právem rodičů a děti mají právo na rodičovskou výchovu a péči (čl. 32 odst. 1, 4). Rovněž Ústavní soud České republiky ve svých nálezech opakovaně zdůrazňuje, že vazba mezi rodičem a dítětem je jedním z prvořadých předpokladů zdárného vývoje dítěte. Pro rodiče a dítě je možnost být spolu základním prvkem rodinného života. Opatření, která jim v tom brání, představují podle Ústavního soudu České republiky zásah do práva na rodinný život (srov. čl. 32 odst. 4 Listiny). Stejná východiska a principy jsou konstantně vyjadřována i v judikatuře Evropského soudu pro lidská práva. 

	Zájem a blaho dítěte však zůstanou i po tomto doplnění jmenovány na prvním místě v úpravě předních hledisek sociálně-právní ochrany, v souladu s čl. 3 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte. Vzhledem k tomu se nemění základní postulát sociálně-právní ochrany dětí, podle kterého převažuje zájem dítěte nad zájmy a právy všech ostatních osob, včetně rodičů. 

Přehled výkladu: 
 
I. Pojem (nejlepšího) zájmu dítěte v českém právu 
 
II. Pojem nejlepšího zájmu dítěte v pramenech mezinárodního práva a jeho výklad 
 
III. Možnosti a souvislosti praktické aplikace zásady nejlepšího zájmu dítěte 
 
IV. Nejlepší zájem dítěte a „raná péče“ 
 
V. Ostatní složky předního hlediska sociálně-právní ochrany 
 
VI. Uplatnění „předního hlediska sociálně-právní ochrany“ v obecných procesech 
 
VII. Stručně z některých zahraničních úprav 
K § 5 
 
I. Pojem (nejlepšího) zájmu dítěte v českém právu 
 
	Pojem zájmu dítěte se v právu platném v českých zemích v nynějším smyslu objevil zřejmě poprvé v důsledku novelizace obecného zákoníku občanského tzv. první dílčí novelou (cís. nař. č. 276/1914 ř. z.), jíž byl změněn též § 142 o. z. o. Podle tohoto ustanovení se do té doby v případě, že tu nebyla dohoda manželů žijících odděleně či již rozloučených, o výchově jejich manželských dětí, zásadně svěřovala výchova chlapců do 4 let věku a dívek do 7 let věku matce, dětí starších otci. Žádný spor přitom soud ze zákona „neměl dovolit“. V r. 1914 bylo toto rigidní pojetí prolomeno a soudu zákon dovolil, aby při absenci dohody o výchově manželských dětí rozhodl „vzhledem k zvláštním okolnostem případu a se zřetelem k zájmům dětí“ o tom, komu z rodičů mají být děti nebo jen některé z nich svěřeny do péče. Ustanovení se týkalo pouze dětí manželských, manželské zplození zákoník považoval za pravidlo. Dětí narozených mimo manželství se týkal § 169 o. z. o., který „vychovávání“ nemanželských dětí bez ohledu na jejich věk svěřoval matce, „dokud chce a může“, přičemž nemanželský otec jí zásadně děti nesměl odebrat, ledaže by „blahu“ dítěte hrozilo „nebezpečenství“. Nemanželský otec ostatně nad dítětem neměl ani otcovskou moc (předchůdce dnešní rodičovské odpovědnosti; srov. § 166 o. z. o.), ale v zásadě jen alimentační povinnost; každé nemanželské dítě muselo mít poručníka, poručnicí přitom byla ustanovena zpravidla matka, která byla současně poručnictví svého dítěte povinna přijmout; do r. 1914 se však v takovém případě vyžadovalo ustanovení spoluporučníka - muže (§ 211 o. z. o.), poté alespoň tehdy, bylo-li to potřeba k hájení zájmů dítěte. Pojem zájmu nebo zájmů dítěte má tedy (nejen) u nás původ v oblasti rozhodování o svěření dítěte do péče. Posléze se princip rozšířil i na další právní vztahy a zařízení, v nichž figuruje dítě, jako např. v rozhodování o rozvodu, i jako princip obecný. 

	Navazuje tak na tradiční úpravu, užívá pojmu "zájem dítěte" i občanský zákoník na celé řadě míst své rodinně právní části, a to jak v jednotném čísle (např. u překážky rozvodu manželství, u prominutí zmeškání popěrné lhůty u popírání otcovství, u omezení rodičovské odpovědnosti atd.), tak v čísle množném (v úpravě osvojení, u pozastavení rodičovské odpovědnosti apod.), tak užívá též pojem "morální a hmotný prospěch dítěte" ("účelem povinností a práv k dítěti je zajištění morálního a hmotného prospěchu"), který v sobě hledisko zájmu/zájmů dítěte rovněž obsahuje. Až na textově jasné výjimky [např. zřejmý zájem dítěte na popření otcovství u možnosti zahájit popěrné řízení ex officio (§ 793 obč. zák.)] přitom zřejmě rozlišování jednotného či množného čísla nemá obsahový význam, půjde o totožné pojmy. Zákoník ani důvodová zpráva, stejně jako zákon o sociálně-právní ochraně dětí ani výše citované důvodové zprávy k němu pojem zájmu dítěte blíže nevymezují. Jedná se o neurčitý právní pojem (podobně jako např.: dobré mravy, dobrá víra, míra přiměřená poměrům, účelně vynaložené náklady, bez zbytečného odkladu, vyžaduje-li to nezbytně atd.). Konkretizace jeho obsahu je v rukou toho, kdo rozhoduje (tzn. v některých případech i orgánu sociálně-právní ochrany, zpravidla však soudu), a aplikace jednotlivých zákonných pravidel (např. pro ukládání "výchovných opatření") tak, aby byla v souladu se zásadou zájmu dítěte, bude v každé konkrétní situaci především záležet na jedinečných okolnostech případu. 

	 Úmluva o právech dítěte v čl. 3 v odst. 1 pracuje s pojmem "nejlepšího zájmu dítěte", v témže čl. v odst. 2 pak s pojmem "blaha dítěte", jímž se tam rozumí dosažení objektivního stavu každého jednotlivého dítěte, garantovaného státem, přičemž se bere ohled též na práva rodičů nebo jiných osob odpovědných za péči; jinými slovy "blaho dítěte" je cílový stav, k němuž by měl jakýkoli proces, a to pod zorným úhlem zásady nejlepšího zájmu dítěte, směřovat. Proto lze začátek komentovaného ustanovení vyložit i tak, že v každé dílčí aktivitě je orgán sociálně-právní ochrany povinen vždy zkoumat nejlepší zájem dítěte a při subsumpci skutkového stavu pod jednotlivá zákonná ustanovení provést vždy jeho interpretaci, a to s konečným cílem dosažení maximálního možného blaha dítěte, což je též obsahový cíl individuálního plánování [§ 10 odst. 3 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. 

	Zásada nejlepšího zájmu dítěte je mimořádně důležitá pro všechny aktivity orgánu sociálně-právní ochrany, a to jak při vlastní správní činnosti včetně správních řízení tímto orgánem vedených, tak v řízení soudním, kde tento orgán vystupuje zpravidla jako účastník řízení nebo jako opatrovník dítěte a bude proto rovněž na něm, aby nejlepší zájem dítěte v daném řízení identifikoval, interpretoval a následně prosazoval. 

II. Pojem nejlepšího zájmu dítěte v pramenech mezinárodního práva a jeho výklad 
 
	Nejdůležitějším pramenem zakotvujícím zásadu (nejlepšího) zájmu dítěte je již vícekrát uvedený čl. 3 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte, podle něhož "zájem dítěte musí být předním hlediskem při jakékoli činnosti týkající se dětí, ať již uskutečňované veřejnými nebo soukromými zařízeními sociální péče, soudy, správními nebo zákonodárnými orgány". Princip nejlepšího zájmu dítěte se objevil již v zásadě č. 2 Deklarace práv dítěte z 20. listopadu 1959, jako normy tzv. soft-law (právně nevynutitelné), tam byl však vztažen pouze k zákonodárné činnosti (zásada 2, věta druhá Deklarace práv dítěte: "Nejvyšším měřítkem zákonodárné činnosti v této oblasti je zájem dítěte."). Později se objevuje i v řadě dalších mezinárodních úmluv. 

	 Čl. 8 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ze 4. listopadu 1950, vyhlášené u nás pod č. 209/1992 Sb., nadepsaný Právo na respektování rodinného a soukromého života, výslovně vyjádřenou zásadu nejlepšího zájmu dítěte neobsahuje. Tento čl. stanovuje v odst. 1, "že každý má právo na respektování svého soukromého a rodinného života, obydlí a korespondence", a v odst. 2 pak to, že "státní orgán nemůže do výkonu tohoto práva zasahovat kromě případů, kdy je to v souladu se zákonem a nezbytné v demokratické společnosti v zájmu národní bezpečnosti, veřejné bezpečnosti, hospodářského blahobytu země, předcházení nepokojům a zločinnosti, ochrany zdraví nebo morálky nebo ochrany práv a svobod jiných". Jak však uvádí např. Kornel, který v této souvislosti cituje rozsudek ESLP z 6.7.2010 Neulinger a Shurk proti Švýcarsku (stížnost č. 41615/07), existuje podle ESLP široký konsenzus, že ve všech rozhodnutích týkajících se dětí musí být jejich nejlepší zájmy předním hlediskem (Kornel, M. Princip nejlepších zájmů dítěte. Brno: Právnická fakulta Masarykovy univerzity, 2011, s. 3), a pod touto kautelou je nezbytné vykládat i závazky státu vyplývající z cit. čl. 8 (tamtéž). 

	Mimořádný význam vzhledem k uvedenému má proto výklad zásady nejlepšího zájmu dítěte, jak jej podal Výbor pro práva dítěte (OSN) v Obecném komentáři č. 14, publikovaném 29.5.2013, k právu dítěte na uplatňování zájmu dítěte jako předního hlediska (čl. 3, odst. 1) (dále též jen "Obecný komentář č. 14"). Výbor pro práva dítěte zásadu nejlepšího zájmu dítěte nejprve definuje jako třísložkovou. A to jako 
 
1) hmotněprávní zásadu (subjektivní "právo") - ve sporných otázkách má být vždy v první řadě posouzen a vzat v úvahu nejlepší zájem dítěte; jde současně o záruku, že zásada nejlepšího zájmu dítěte bude uplatněna vždy, má-li být přijato rozhodnutí týkající se dítěte, blíže určené nebo blíže neurčené skupiny dětí nebo dětí obecně. Výbor přitom konstatuje, že čl. 3 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte je přímo aplikovatelný a může být tedy použit v soudním řízení; zásada však neplatí jen ve formalizovaných řízeních, ale též musí být předním hlediskem "při rozhodnutích a opatřeních přijímaných v soukromé sféře, včetně institucí poskytujících služby, nebo v jakékoli jiné soukromé organizaci nebo instituci, která vydává rozhodnutí týkající se dětí" [srov. Obecný komentář č. 14, část III., odst. 14 písm. c)]; 
 
2) základní interpretační zásadu ("princip") - při interpretaci ambivalentní právní normy je třeba normu interpretovat tak, aby byl maximálně respektován nejlepší zájem dítěte; 
 
3) procesní zásadu ("procesní pravidlo") - při rozhodování (ať již jde o individuální rozhodnutí, nebo o obecná rozhodnutí vč. normotvorby) musí být do rozhodování zahrnuto vyhodnocení možného, tj. pozitivního i negativního dopadu takového rozhodnutí na dítě (v individuálním případě) nebo na děti. Z odůvodnění rozhodnutí musí být zřejmé, že nejlepší zájem dítěte byl výslovně zohledněn, co bylo v daném případě konkrétně posouzeno jako nejlepší zájem dítěte, na jakých kritériích je rozhodnutí založeno a jak byl nejlepší zájem dítěte poměřen s jinými faktory (obecnými nebo konkrétními). Rovněž Kornel rozlišuje 3 aspekty "nejlepšího zájmu dítěte", a to aspekt procesní (záruka rozhodování "v zájmu dítěte"), aspekt substantivní (jako základní cíl norem, týkajících se dětí; tento aspekt měla zásada nejlepšího zájmu již v Deklaraci práv dítěte z r. 1959) a aspekt interpretační. Viz Kornel, M. Nejlepší zájem dítěte - disertační práce. Brno: Právnická fakulta Masarykovy univerzity, 2012, s. 16. 
 
	Obecný komentář č. 14 uvádí, že zásada nejlepšího zájmu dítěte je flexibilní a přizpůsobitelná. Je třeba ji nastavit a definovat "individuálně, podle konkrétní situace dítěte nebo dětí, kterých se týká, se zřetelem k jejich osobním souvislostem, situaci a potřebám" (odst. 32). Přitom se reflektuje, že nastávají v praxi kolize mezi jednotlivými právy, zakotvenými v Úmluvě o právech dítěte. Výbor pro práva dítěte zde připomněl, že zásada nejlepšího zájmu dítěte byla i "zneužívána vládami a jinými státními orgány k ospravedlňování rasistických politik nebo rodiči k obhajování jejich vlastních zájmů ve sporech o svěření do péče" (odst. 34), což jsou situace dobře známé i z české praxe. 

	Výbor pro práva dítěte v Obecném komentáři č. 14 současně zdůraznil úzký vztah zásady nejlepšího zájmu dítěte a participačních práv dítěte (čl. 12 Úmluvy o právech dítěte), když uvedl, že "článek 3 odstavec 1 nemůže být správně použit, pokud nejsou splněny požadavky článku 12" (srov. komentář k § 8 odst. 2, 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

III. Možnosti a souvislosti praktické aplikace zásady nejlepšího zájmu dítěte 
 
	Při aplikaci práva v konkrétním případě, týká-li se dítěte, je tedy vždy do úvahy nutno zahrnout hledisko nejlepšího zájmu dítěte, a to ať se jedná o aplikaci práva správním orgánem, zejména tedy orgánem sociálně-právní ochrany dětí, tak soudem. Orgány veřejné moci tu přitom mají určitý prostor pro uvážení. 

	Aplikace zájmu dítěte jako neurčitého právního pojmu může přitom být někdy sporná, může vést k subjektivně, příp. i objektivně pociťované nespravedlnosti. Pojem může někdy svou vágností působit jako v někdejších dobách pojem "zájmy pracujícího lidu". Tento problém vyvstává především v souvislosti kolizí - zájmů dítěte se zájmy ostatních osob, zejména rodičů, dalších osob blízkých apod., ale i složek "nejlepšího zájmu dítěte" resp. jednotlivých zájmů dítěte navzájem (např. zájmu na péči obou rodičů a zájmu na stabilním prostředí apod.), byť však v tomto případě je namístě připomenout, že v Obecném komentáři č. 14 Výbor pro práva dítěte zastává názor, že "v Úmluvě neexistuje žádné pořadí důležitosti práv; všechna práva obsažená v Úmluvě jsou v "nejlepším zájmu dítěte" a žádné právo nelze dítěti odepřít na základě negativního výkladu nejlepšího zájmu dítěte". Kornel s odkazem na americkou literaturu nabízí určité aplikační řešení, když uvádí, že "je nutné vážit ‚újmu' a ‚prospěch' jednotlivých variant řešení pro dotčené subjekty a hledat takové řešení, které přinese maximální prospěch dítěti a minimální újmu ostatním subjektům" (Kornel, M. Nejlepší zájem dítěte - disertační práce. Brno: Právnická fakulta Masarykovy univerzity, 2012, s. 43). V této souvislosti pak uzavírá, že "primárním cílem rozhodování v jakékoli věci dotýkající se dítěte je nalezení řešení, které bude v souladu se zájmy všech dotčených subjektů. Pokud však není možné takový soulad nalézt, měl by být zájem dítěte nadřazen zájmům ostatních subjektů." (tamtéž). Obdobné závěry jsou pojaty i do Obecného komentáře č. 14, když se tam uvádí, že při případných kolizích nejlepšího zájmu dítěte a zájmů ostatních osob (např. rodičů) je třeba "pečlivě vyvažovat mezi zájmy všech stran a hledat přijatelný kompromis" (odst. 39). Výbor pro práva dítěte v této souvislosti zdůrazňuje, že "v případě, že sladění není možné, budou muset orgány a osoby s rozhodovací pravomocí analyzovat a zvažovat práva všech zainteresovaných stran, přičemž musí mít na paměti, že právo dítěte na to, aby jeho nejlepší zájem byl uplatněn jako přední hledisko, znamená, že nejlepší zájem dítěte má vysokou prioritu a není tedy jen jedním z mnoha hledisek. Větší důležitost proto musí být přikládána řešení, které bude nejlepší pro dítě" (tamtéž). 

	Vztáhneme-li pak řešení problému pouze k oblasti správních činností - tzn. např. pro úvahu orgánu sociálně-právní ochrany dětí, jaké řešení má zaujmout jako procesní opatrovník dítěte v soudním řízení, co v tomto řízení navrhovat atd., stejně tak jako pro správní rozhodování, zejména o výchovných opatřeních, je současně nezbytné zdůraznit, že aplikace principu nejlepšího zájmu dítěte musí být přezkoumatelná. Vyžaduje-li tak § 68 odst. 3 spr. řádu, aby odůvodnění rozhodnutí obsahovalo mj. úvahy, kterými se správní orgán řídil při hodnocení podkladů rozhodnutí a při výkladu právních předpisů, nepostačí konstatování, že přijaté řešení "je v souladu se zájmem dítěte", ale je nezbytné, aby bylo zřejmé, v čem tento zájem dítěte spočívá a proč případně tento zájem potlačuje v přijatém řešení zájem ostatních osob, zejména rodičů, tak jak byl vyjádřen např. v jejich námitkách, vyjádřeních apod. 

	Výbor pro práva dítěte v Obecném komentáři č. 14 pro proces identifikace nejlepšího zájmu dítěte rozlišuje dva kroky (srov. jeho odst. 47): 
 
1) Posouzení zájmu dítěte - které se "skládá z posouzení a vyvážení všech faktorů nezbytných k rozhodnutí v konkrétní situaci ohledně jednotlivého dítěte, či skupiny dětí. Vykonává je osoba s rozhodovací pravomocí a její zaměstnanci (pokud možno multidisciplinární tým) a vyžaduje přímou účast dítěte". Posuzovanými skutečnostmi vedle na první pohled zřejmých, jako jsou např. věk, zdravotní znevýhodnění či sociální a kulturní prostředí, v němž dítě žije, jsou rovněž bezpečnost prostředí nebo existence jiné kvalitní alternativy (péče) v rámci rodiny, širší rodiny, tak jak ostatně vyplývá i z komentovaného § 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 
 
2) Určení zájmu dítěte - které "popisuje formální postup se striktními procedurálními zárukami navrženými k tomu, aby stanovily nejlepší zájmy dítěte na základě jejich posouzení". 
	Pro proces posuzování nejlepšího zájmu dítěte nabídl Výbor v Obecném opatření č. 14 nehierarchický (a demonstrativní) seznam faktorů, jež je namístě zohlednit. Jsou to (viz odst. 52 a násl.): 
 
a) názory dítěte (srov. výklad k § 8 odst. 2, 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí); 
 
b) identita dítěte, kam Výbor řadí tyto znaky: pohlaví, sexuální orientace, národnost, náboženství a přesvědčení, kulturní příslušnost a osobnost; přitom „musí být respektováno a zohledněno právo dítěte zachovat si svoji identitu, které je zaručeno Úmluvou“ (odst. 55), což je významné především v úvahách o náhradní rodinné péči; tento faktor by měl být rovněž zohledňován v procesu zprostředkování osvojení, a to zejména zprostředkování mezinárodního, kdy právě v něm může docházet k významnému nerespektování práva na zachování identity dítěte; je namístě dodat, že faktor náboženství a přesvědčení může však zakládat i ohrožení dítěte, jednalo-li by se o myšlenkový systém s prvky hrubé manipulace (včetně tzv. brainwashingu), intolerance nebo násilnictví; 
 
c) ochrana rodinného prostředí a udržování vztahů, které jsou významné především v situaci, kdy se zvažuje odnětí dítěte z jeho stávajícího prostředí. V obsahovém souladu s novelizovaným zněním § 5 Výbor konstatuje, že „pojem ‚rodina‘ musí být interpretován v širším smyslu, aby zahrnoval biologické a adoptivní rodiče či pěstouny nebo, kde je to vhodné, i členy širší rodiny či komunity, která byla ustanovena dle místních zvyků“ (srov. dále výklad pojmu „širší sociální prostředí“). V souladu s ustálenou judikaturou ESLP (a dnes již i Ústavního soudu ČR) Výbor konstatuje nedostatečnost ekonomických důvodů pro odnětí dítěte rodičům, když chudoba je však znamením potřebnosti podpory ohrožené rodiny, Výbor tu připomíná zásadu pozitivních povinností státu poskytnout rodině podporu za účelem její sanace, stejně jako zásadu, že opatření spočívající v oddělení dítěte od rodičů je subsidiární a až poslední možné. Výbor v této souvislosti požaduje posouzení situace oddělovaného dítěte týmem odborníků z různých profesí, které novela zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 401/2012 Sb. zavedla ve formě obligatorních případových konferencí ještě před zveřejněním Obecného komentáře č. 14. Výbor zdůrazňuje právo na zachování sociálních vazeb dítěte se sourozenci, příbuznými a osobami, ke kterým mělo dítě silné citové vztahy - „zachování rodinného prostředí znamená zachování pout dítěte v širším smyslu. Tato pouta se vztahují na širší rodinu, kam patří prarodiče, strýcové/tety, stejně tak i přátelé, škola a širší okolí a jsou obzvlášť důležité v případech, kdy jsou rodiče odděleni a žijí na různých místech“ (opět srov. pojem „širšího sociálního prostředí“, který je rovněž součástí komentovaného § 5); k nerespektování tohoto faktoru může docházet zejména v procesu zprostředkování osvojení, kdy podle nynější tuzemské úpravy osvojením zanikají veškerá vzájemná práva a povinnosti mezi osvojencem a původní rodinou (viz § 833 odst. 1 obč. zák.), tedy nejen mezi osvojencem a jeho rodiči, kteří buď dali k osvojení souhlas, nebo byli tohoto práva zbaveni, neboť o dítě neprojevovali kvalifikovaný zájem, ale vazeb k osvojenci jsou bez dalšího zbaveni i sourozenci, prarodiče apod., což představuje s ohledem na uvedenou zásadu (jakož i s ohledem k právu na zachování identity) velmi spornou právní konstrukci, již je proto nutno v rozhodovacím procesu náležitě zohlednit; srov. k tomu spravedlivější a rozumnější dřívější úpravu o. z. o. (§ 183: „Naproti tomu osvojenec nepozbývá též práv ve své vlastní rodině.“) či zákona o osvojení č. 56/1928 Sb., platného do r. 1950 (§ 4 odst. 4: „Ve vlastní rodině nepozbývají osvojenec a jeho potomci práv.“); tato úprava je v platném právu zachována bohužel pouze u osvojení zletilého, které není obdobou osvojení dítěte (§ 848 odst. 2 obč. zák.: „Osvojenec a jeho potomci nepozbývají osvojením práv ve vlastní rodině.“), a je tudíž u nás pro účely sociálně-právní ochrany dětí dosud nepoužitelná; 
 
d) péče, ochrana a bezpečí dítěte - jako faktor, přímo se vztahující k naplňování zásady "blaha dítěte", které zahrnuje "základní materiální, fyzické, emocionální a vzdělávací potřeby dítěte, stejně jako potřebu lásky a bezpečí"; 
 
e) zranitelnost - kam náležejí subfaktory jako "zdravotní postižení, příslušnost k menšinové skupině, postavení uprchlíka nebo žadatele o azyl, oběť zneužívání, život na ulici"; podle Výboru se přitom musí brát v úvahu "různé druhy a stupně zranitelnosti každého dítěte, protože každé dítě je specifické a každá situace musí být posouzena individuálně"; přitom se požaduje pravidelné přezkoumávání na půdorysu "případové konference" [srov. k tomu výklad k § 10 odst. 5 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí k pravidelné aktualizaci individuálního plánu ochrany dítěte], přičemž Výbor (odst. 84) obecně varuje před konečnými a nezvratnými rozhodnutími; současně Výbor ostatně důrazně požaduje (odst. 87), aby státy zavedly „formalizované postupy s přísnými procedurálními zárukami, jejichž účelem bude posuzovat a určovat nejlepší zájem dítěte, musí také zavést mechanismy, jež budou konečné výsledky vyhodnocovat“, což dnes česká úprava formálně jistě splňuje, nakolik je ovšem v praxi vždy aplikována, bývá otázkou; 
 
f) právo dítěte na zdraví - jako faktor, který má zřetelný obsah, včetně zajištění práva na informovaný souhlas dítěte s léčbou apod.; ve vztahu k ohroženým dětem ve smyslu § 6 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí (zneužívání alkoholu, návykových látek a ohrožení závislostí) je však namístě zdůraznit požadavek Výboru, dle kterého "mladiství s psychosociální poruchou mají v maximální možné míře právo na léčbu a péči ve společenství, ve kterém žijí" (k tomu viz též pojem „širšího sociálního prostředí“), nemají být tedy vůbec z tohoto důvodu hospitalizováni, a to v širším smyslu jejich umístění do jakéhokoli typu pobytové služby, poskytující plné přímé zaopatření a současně izolaci; 
 
g) právo dítěte na vzdělání - přičemž se zdůrazňuje právo na bezplatné kvalitní vzdělání; zde lze v českých souvislostech jistě poukázat na neukončenou veřejnou diskusi v oblasti inkluzivního vzdělávání a problematiku praktických škol; jedná se především o právo, nakolik se pak jedná, resp. může jednat i o povinnost, je samozřejmě diskutabilní. 
	Výbor přitom opět konstatuje, že "při hodnocení konkrétního případu a jeho okolností se může stát, že některé faktory budou při posuzování nejlepšího zájmu v rozporu". Způsob řešení formou hledání rovnováhy a nalezení přijatelného kompromisu byl zmíněn již výše. 
 
	Lze shrnout, že Výborem vytyčené "faktory" obsahově korespondují s oblastmi "zaměření a rozsahu vyhodnocení situace dítěte a rodiny", uvedenými v § 1 prováděcí vyhlášky č. 473/2012 Sb. v návaznosti na § 10 odst. 3 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Jinými slovy: kvalitně provedené vyhodnocení a zpracování záznamu o vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny orgánem sociálně-právní ochrany dětí tak současně naplňuje požadavky postulované Výborem pro práva dítěte v souvislosti s uplatňováním čl. 3 Úmluvy o právech dítěte. Na zákonné úrovni lze určité prvky shodné s vymezením faktorů pro posouzení nejlepšího zájmu dítěte ve výše uvedeném smyslu nalézt v občanském zákoníku v části týkající se úpravy péče o dítě, žijí-li rodiče odděleně (§ 907 odst. 2 a 3), a v případě řízení o osvojení (§ 827 odst. 1). Pokus o souhrn těchto faktorů v českém právu na úrovni zákona však chybí (k tomu srov. dále slovenskou a rakouskou úpravu popsanou v části VII. Stručně z některých zahraničních úprav). 

IV. Nejlepší zájem dítěte a „raná péče“ 
 
	V odst. 72 Výbor připomíná, "jestliže rodiče, či primárně pečující osoby nenaplňují citové potřeby dítěte, musí být podniknuty takové kroky, aby si dítě mohlo vytvořit silnou náklonnost. Děti si potřebují vytvářet náklonnost k pečující osobě již ve velmi raném věku a taková náklonnost, pokud je přiměřená, musí být trvalá, aby poskytla dítěti stabilní prostředí". Přitom v procesu posuzování výše uvedených faktorů při identifikaci nejlepšího zájmu dítěte vystupuje výrazně do popředí též hledisko odbornosti (zjištění nejlepšího zájmu dítěte lege artis; srov. § 9a odst. 2 věta druhá za středníkem: využití postupů odpovídajících vědeckým poznatkům). Poznatky o psychické deprivaci dětí, které prošly ústavní kolektivní výchovou, jsou známy desítky let, stejně jako poznatek, že v čím ranějším věku je dítě takto postiženo, jsou tyto následky závažnější případně irreparabilní. V posledních desetiletích k tomu přistoupily odborné poznatky i o fyziologických změnách mozku, jako důsledku kolektivní výchovy v raném dětství, tedy u novorozenců, kojenců a dětí zpravidla do 3 let věku. Kolektivní ústavní výchova je tak v příkrém rozporu s nejlepším zájmem dítěte, a to v případě rané péče bez jakékoli výjimky. Proto také směrnice o náhradní péči o děti OSN v bodě 22 kategoricky uvádí, že "v souladu s převládajícím názorem odborníků by měla být péče o malé děti (zejména o děti ve věku do tří let) poskytována v prostředí rodinného typu. Výjimky z tohoto pravidla lze povolit v případech, kdy by jinak došlo k rozdělení sourozenců, nebo v případech, kdy se jedná o řešení naléhavé situace či umístění na předem určenou a velmi krátkou dobu, po níž se dle plánu dítě opět vrátí do své rodiny, nebo kdy má být po umístění realizováno jiné vhodné dlouhodobé řešení". Tato směrnice přitom, vedle obecných komentářů Výboru pro práva dítěte, je rovněž interpretačním vodítkem při aplikaci Úmluvy o právech dítěte. Jak z uvedené zásady vyslovené Výborem, tak ze zmíněných vědeckých poznatků ve spojení se zásadou nejlepšího zájmu dítěte též jako hmotného (subjektivního) práva i jako interpretačního principu tak zjevně plyne povinnost státu zajistit neumísťování nejmenších dětí do kolektivních typů péče, s výjimkou zcela dočasné emergentní péče v případě ohrožení života a zdraví, a to jak v procesu individuálního rozhodování, tak při přijímání obecných opatření - tzn. že takový typ dlouhodobé péče by měl být legislativně vůbec vyloučen, tak jak je tomu ostatně zpravidla i v zahraničí. Srov. např. § 100 odst. 9 slovenského zákona č. 305/2005 Z. z., o sociálnoprávnej ochrane detí a o sociálnej kuratele. Od 1. ledna 2012 vložením nového § 100j odst. 8 cit. zák. pak výše uvedené zásady platí na Slovensku i v případě dětí do 6 let věku. 

	Zásada, že děti raného věku nelze umístit do institucionální - ústavní péče, leč jen jako zcela nezbytné a ryze krátkodobé opatření v řádu dnů, nejvýše týdnů, tak již představuje opinio necessitatis, tedy zvyk obecně uznávaný, který je (resp. má být) uznán a sankcionován též veřejnou mocí (srov. též § 2 odst. 1 a § 10 odst. 2 obč. zák.). Přitom platí, co uvádí i důvodová zpráva k původnímu znění § 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí - nejlepší zájem dítěte nelze nikdy podřadit zájmům jiných subjektů, např. zájmu státu - zájmu jednou na převýchově „padlých“ mladistvých matek, jindy zájmu na udržení pracovních míst v kombinaci s konzervací objektivně neudržitelného statu quo apod. Je proto třeba docílit potřebné transformace dosluhujících pobytových kapacit v jiné druhy služeb, jejichž pomoc nemá být určena úzce dítěti ve formě zaopatření, ale má směřovat k rodině dítěte, má být interdisciplinární, má být poskytována především formou terénní, popř. ambulantní. „Pomoc musí vycházet z individuálně určených potřeb osob, musí působit na osoby aktivně, podporovat rozvoj jejich samostatnosti, motivovat je k takovým činnostem, které nevedou k dlouhodobému setrvávání nebo prohlubování nepříznivé sociální situace, a posilovat jejich sociální začleňování“ (srov. § 2 odst. 2 věta druhá zák. o soc. službách). Pobytovou péči taková zařízení mají proto nabízet v první řadě rodičům s dětmi. Pobytová služba určená samotnému dítěti má pak být určena výlučně pro krizové krátkodobé pobyty. 

V. Ostatní složky předního hlediska sociálně-právní ochrany 
 
	Novela zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 401/2012 Sb. rozšířila pojem předního hlediska sociálně-právní ochrany dětí jednak o ochranu rodičovství a rodiny a vzájemné právo rodičů a dětí na rodičovskou výchovu a péči, jednak o zásadu, že se při sociálně-právní ochraně přihlíží i k širšímu sociálnímu prostředí dítěte. 

	V dřívější praxi často docházelo k upřednostňování objektivizovaného zájmu dítěte, chápaného často poměrně úzce jako složeného v prvé řadě ze zájmů na ochraně zdraví dítěte a zájmů na přiměřeném materiálním zabezpečení dítěte, navazujíc tak svým způsobem na pojetí z 50. let. Tehdy § 1 zákona č. 69/1952 Sb., o sociálně-právní ochraně mládeže, požadoval, „aby všechna mládež byla stejně účastna všech státem jí zaručených možností plného tělesného i duševního rozvoje, zejména aby byla zaručena řádná výchova všech dětí v uvědomělé občany republiky, připravené přispívat svou prací k prospěchu společnosti, a aby žádné dítě neutrpělo újmy na svých právech -“ atd. Zejména pak ale na doktrínu vyjádřenou již v zákoně č. 265/1949 Sb., o právu rodinném, kdy byl „zájem dítěte“ fakticky ztotožněn se „zájmem společnosti“, s nímž se ovšem do konfliktu zcela logicky mohl dostat pouze „zájem rodičů“ (uvedeným způsobem pojatý „zájem dítěte“ naopak nikdy). V části III. naznačený „test proporcionality“ vážením prospěchu a újmy dítěte, rodičů a dalších subjektů nemohl pak být v uvedeném pojetí pocházejícím z přelomu 40. a 50. let brán zcela logicky vůbec v potaz, když z uvedeného plyne, že v konkrétní kauze postačovalo „odhalit“ zájem „celé“ společnosti, viděný zpravidla ideologicky - tím pak byl automaticky dán i s ním totožný „zájem dítěte“. Takto chápaný „zájem dítěte, tedy společnosti“ ovšem zůstal jako zamlčený předpoklad ve větší či menší míře přítomen v rozhodování orgánů péče o dítě i soudů po celá další desetiletí. Do určité míry i po roce 1989. Tento jev byl, pomineme-li šikanu z ideologických nebo náboženských důvodů, častou zejména v 50. letech, zřejmě nejzřetelnější v oblasti rozhodování o tzv. kvalifikovaném nezájmu, kdy byl „zájem dítěte“ chápán především jako zájem na co nejrychlejším umístění do osvojení (a tedy jako zájem na co nejrychlejším faktickém úplném a v zásadě nevratném zbavení rodičů jejich rodičovských práv a povinností), případně v rozhodování o nařízení ústavní výchovy z dnes již zapovězených důvodů bytové nouze a chudoby. 

	Povinnost brát v ochranu rodičovství a rodinu, stejně jako respektovat vzájemné právo dětí a rodičů na rodičovskou výchovu a péči však vyplývala již před doplněním citovaného ustanovení v roce 2012 v první řadě z ústavního pořádku (čl. 32 odst. 4 Listiny). Uvedená práva lze současně v souladu s výkladem čl. 8 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv řadit mezi složky „nejlepšího zájmu dítěte“ a doplnění § 5 z roku 2012 tak stricto sensu nepředstavuje žádnou obsahovou změnu. Ostatně již před touto změnou patřilo právo rodičů žádat, resp. obdržet pomoc od orgánů sociálně-právní ochrany mezi základní a prvořadé úkoly sociálně-právní ochrany [srov. § 1 odst. 1 písm. c), § 9, § 11 odst. 1 písm. a), § 12 odst. 2 aj. zák. o soc.-práv. ochraně dětí, a to i ve znění účinném do 31. prosince 2012]. 

	Přitom však platí, jak ostatně vyplývá i z důvodové zprávy, že v případě kolize zájmů převažuje zájem dítěte nad zájmy a právy všech ostatních osob, včetně rodičů (srov. též výše výklad v části III. Možnosti a souvislosti praktické aplikace zásady nejlepšího zájmu dítěte aj.). 

	Jako poslední součást "předního hlediska" sociálně-právní ochrany uvádí komentované ustanovení skutečnost, že se přihlíží i k širšímu sociálnímu prostředí dítěte. Při výkladu tohoto pojmu lze využít slovenskou právní úpravu, kde byl obdobný pojem použit již dříve. Podle úpravy platné na Slovensku se opatření sociálně-právní ochrany vykonávají primárně v "přirozeném rodinném prostředí". Platný slovenský zákon o sociálně-právní ochraně dětí a sociální kuratele č. 305/2005 Z.z. v § 4 odst. 2 tento pojem ovšem rozšiřuje právě o pojem "širšího sociálního prostředí" takto: "Prirodzené rodinné prostredie na účely tohto zákona je domáce prostredie dieťaťa, rodiny alebo plnoletej fyzickej osoby. Ak je to vhodné a účelné, opatrenia podľa tohto zákona sa vykonávajú aj v širšom sociálnom prostredí dieťaťa, rodiny alebo plnoletej fyzickej osoby a v domácnostiach fyzických osôb, ktoré sú s nimi v príbuzenskom vzťahu alebo ktoré majú s nimi blízky vzťah." Uvedené vymezení ve smyslu širšího sociálního prostředí je využitelné též pro poměry v České republice a lze je využít též při výkladu § 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Podobná zásada nebyla však neznámá ani českému právu, byť nebyla vyjádřena v základních zásadách. § 32 odst. 3 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí vždy stanovoval, že sociální pracovník řeší problémy ohroženého dítěte "v prostředí, kde se dítě zpravidla zdržuje", ovšem s dovětkem "je-li to účelné". K tomu tehdejší důvodová zpráva uvádí, že důraz je kladen "na přímý a neformální osobní styk mezi zaměstnancem a dítětem". Širší sociální prostředí tak představuje i komunitu, do níž dítě patří. Nejedná se tak pouze o osoby blízké, příbuzné apod., ale o širší vztahovou síť, kam patří např. spolužáci ze školy, do níž dítě dochází, sousedé, členové skautského oddílu, jehož je dítě členem apod. Hledisko "širšího sociálního prostředí" může nabýt na významu především v procesu individuálního plánování a hledání zdrojů při řešení problémů dítěte právě v jeho širší komunitě. K tomu srov. i váhu, jakou "širšímu sociálnímu prostředí dítěte" přikládá Výbor pro práva dítěte. 

	Zejména pak má uvedené hledisko význam v případě, kdy je nezbytné dítěti zajistit náhradní rodinnou péči. Recentní úprava na rozdíl od té dřívější jasně stanovuje, že osoba dítěti příbuzná nebo blízká má při svěřování dítěte do cizí péče zásadně přednost před třetími osobami (srov. § 822, § 954 odst. 2 nebo § 962 odst. 2 obč. zák.). Často tu však nebude osoba dítěti příbuzná či blízká v tom smyslu, jak český právní řád definuje pojem osoby blízké (srov. § 22 odst. 1 obč. zák.). V takovém případě by se orgán sociálně-právní ochrany v rámci procesu vyhodnocování měl zaměřit právě na "širší sociální prostředí dítěte", a to v případě dětí, které jsou již přiměřeně schopny formulovat své názory, především tak činit s jejich plnou účastí, neboť právě v tomto širším sociálním prostředí - komunitě - se může vyskytnout osoba, která může pozitivně ovlivnit řešení situace dítěte, popř. v kritických případech může i převzít dítě do své dočasné či dlouhodobé péče. 

VI. Uplatnění "předního hlediska sociálně-právní ochrany" v obecných procesech 
 
	Dosavadní výklad se vztahoval téměř výlučně k uplatnění zásady nejlepšího zájmu dítěte (a dalších složek "předního hlediska sociálně-právní ochrany dětí") v individuálních případech. Nicméně orgánům sociálně-právní ochrany dětí jsou svěřeny rovněž kompetence i v obecné rovině - např. zjišťovat příčiny vzniku nepříznivých vlivů působících na děti a činit opatření k omezování těchto vlivů [§ 10 odst. 3 písm. a), b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. Takové obecné a koncepční úkoly pak vystupují do popředí zejména v případě komisí pro sociálně-právní ochranu dětí a poradních sborů [srov. § 38 odst. 2 písm. b), c) a e), § 38a odst. 1, § 38b odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. Podobně jako je tomu v jiných oblastech veřejné správy, požaduje Výbor pro práva dítěte (srov. Obecný komentář č. 14, odst. 99) zavedení procesu hodnocení dopadu opatření na práva dětí (CRIA) tak, aby byly zhodnoceny budoucí dopady "jakékoli navrhované politiky, právního předpisu, nařízení, rozpočtu nebo jiného správního rozhodnutí, která se dotýkají dětí a užívání jejich práv", a to na všech úrovních veřejné správy. Základní zásada sociálně-právní ochrany dětí vyjádřená § 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je v tomto smyslu stěžejní pro obecné aktivity a procesy nejen na úrovni obcí a krajů, resp. obecních úřadů obcí s rozšířenou působností a krajských úřadů (a komisí či poradních sborů), ale v první řadě MPSV. 

VII. Stručně z některých zahraničních úprav 
 
	Slovenský zákon č. 305/2005 Z. z., o sociálnoprávnej ochrane detí a sociálnej kuratele, stanovuje v § 1 odst. 2 písm. a) obecně, že „sociálnoprávna ochrana detí je súbor opatrení na zabezpečenie ochrany dieťaťa, ktorá je nevyhnutná pre jeho blaho a ktorá rešpektuje jeho najlepší záujem podľa medzinárodného dohovoru“, aniž by zásadu nejlepšího zájmu dítěte sám blíže vymezoval. K tomu důvodová zpráva k zákonu uvádí, že „návrh zámerne kladie na prvé miesto prirodzené rodinné prostredie, v ktorom sa opatrenia vykonávajú, vrátane širšieho sociálneho prostredia dieťaťa, rodiny alebo plnoletej fyzickej osoby, čím zvýrazňuje cieľ opatrení a záujem spoločnosti aj systematikou zákona a jeho jednotlivých častí klásť dôraz na najlepší záujem dieťaťa a prvoradé a nezastupiteľné miesto rodiny“. S účinností od 1. 1. 2016 byla však zákonem č. 175/2015 Z. z. ze dne 26. 6. 2015 provedena důležitá změna ve výchozím slovenském rodinně právním předpise - v zákoně o rodině č. 36/2005 Z. z. S inspirací v dále zmíněné rakouské úpravě a s odkazem na Všeobecný komentář č. 14 Výboru OSN pro práva dítěte k právu dítěte na uplatňování zájmu dítěte jako předního hlediska, vložila tato novela přímo do úvodních základních zásad zákona o rodině také zásadu nejlepšího zájmu dítěte a sleduje tím dle důvodové zprávy, legislativní a společenské povýšení této zásady na „kardinální místo v systematice zákona“ (viz nový úvodní čl. 5 slovenského zákona o rodině). 

	Polský zákon č. 580 z 9. června 2011, o podpoře rodiny a systému náhradní péče, se pojem "nejlepšího zájmu dítěte" nesnaží přímo definovat, avšak ve svém čl. 4 se značnými obsahovými průniky s Obecným komentářem č. 14 stanovuje, že při uplatňování zákona je třeba mít na paměti jedinečnost dítěte a rodiny a další tam uvedená práva dítěte. 

	Rakouská právní úprava integruje zásadu „nejlepšího zájmu dítěte“, resp. „blaha dítěte“ (podobně jako výše popsaná novější úprava slovenská) přímo do platného znění obecného zákoníku občanského (č. 946/1811 Sb. zák. soud.), který hned ve druhém úvodním paragrafu (§ 138) III. hlavy (Práva mezi rodiči a dětmi) druhé části pod marginální rubrikou „Kindeswohl“, tedy „blaho dítěte“, stanovuje, opět se značnými obsahovými průniky s Obecným komentářem č. 14, že ve všech záležitostech dotýkajících se nezletilého dítěte, zejména v případě péče (výchovy) a osobního styku s dítětem, je předním hlediskem posouzení a zajištění nejlepšího zájmu/blaha dítěte. Základními kritérii pro posouzení nejlepšího zájmu (blaha) dítěte přitom dle citovaného ustanovení jsou dostatečné hmotné zabezpečení dítěte, zejména zajištění jeho výživy, zdravotní péče a zajištění výchovy dítěte, zajištění péče o dítě, jeho bezpečí a zajištění tělesné i duševní integrity dítěte, ocenění a přijetí dítěte ze strany rodičů, dále podpora nadání a schopností dítěte a podpora možností rozvoje dítěte, právo dítěte na projevení vlastního názoru a na jeho respektování v návaznosti na schopnost dítěte porozumět a vytvořit si takový názor, zabránění újmám, které by dítě mohlo utrpět prosazováním opatření proti své vůli, ochrana před domácím násilím včetně situace, kdy by dítě bylo jeho svědkem, ochrana před protiprávním přemístěním nebo zadržením dítěte, právo na bezpečný styk s oběma rodiči a jinými blízkými osobami, resp. „osobami odpovědnými za péči“ a právo na vytváření bezpečné vazby s těmito osobami (u nás stále ještě nedostatečně respektovaný „attachement“, zejména u nejmenších dětí; srov. též výše v části IV. Nejlepší zájem dítěte a „raná péče“), ochrana před konflikty loajality a vytvářením pocitů viny u dítěte, ochrana práv, nároků a oprávněných zájmů dítěte a posouzení životních podmínek dítěte, jeho rodiny i širšího sociálního prostředí dítěte (srov. k uvedenému výčtu též obdobné zaměření a rozsah „vyhodnocování dítěte a jeho rodiny“ podle prováděcí vyhlášky č. 473/2012 Sb.). Je škoda, že občanský zákoník v analogickém dílu 2, hlavy II druhé části (Poměry mezi rodiči a dítětem, § 775 a násl.) rovněž neobsahuje podobné úvodní koncepční a hodnotové ustanovení, neboť dosah § 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a navazující úpravy, korespondující popsané platné úpravě obecného zákoníku občanského, je, bez ohledu na přímou aplikovatelnost Úmluvy o právech dítěte, z tohoto hlediska nedostatečný. Určité dílčí prvky ve smyslu obdobném uváděné rakouské úpravy lze však v občanském zákoníku nalézt, jak je uvedeno výše v závěru výkladu k části III. Možnosti a souvislosti praktické aplikace zásady nejlepšího zájmu dítěte. 

Judikatura:

Posledně uvedená podmínka nezbytnosti zájmu dítěte je podle ustálené judikatury Evropského soudu pro lidská práva hlediskem stěžejním při hodnocení povinnosti státních orgánů použít všech vhodných forem donucovacích prostředků za účelem navázání (a udržení) styku mezi rodičem a dítětem. Tento zájem dítěte je třeba posuzovat z hledisek objektivních, nikoli tedy z pouhého subjektivního hodnocení výhodnosti či naopak nevýhodnosti pozice toho kterého z obou rodičů. 
(III. ÚS 464/04) 
K tomu Ústavní soud uvádí, že otázka povinnosti jednoho z rodičů aktivně působit na nezletilého k tomu, aby i proti své vůli udržoval styk s druhým z rodičů, resp. možnosti toto aktivní působení vynucovat prostřednictvím právních nástrojů v rámci výkonu rozhodnutí, je v obecné rovině dle názoru Ústavního soudu neřešitelná (bod 30), když vždy je třeba vycházet čistě z individuálního rozměru každého jednotlivého případu. (...) Ve věcech rodinných, více než kde jinde, hraje otázka délky řízení klíčovou roli (bod 28). I kdyby Ústavní soud připustil, že v době podání návrhu otce byla situace řešitelná skrze jeho návrh, tedy uložením donucovací pokuty matce, je očividné, že po letech řízení (viz část II.) je jeho výsledek absurdní; pokud by šlo ze strany matky jen obtížně vynutit styk s otcem u 8 letého nezletilého (bod 15), je jeho vynucení ze strany matky u dnes 16 letého mladého muže zcela nereálné (bod 9). (...) setrvalé odmítání respektovat autonomii nezletilého nakonec vedly k tomu, že nezletilý skončil v péči psychiatrů (bod 17). Takové pochybení je zcela flagrantním porušením práv všech zúčastněných (tedy otce, matky a nezletilého) a mělo za následek totální, a možná již nikdy nereparovatelné, odloučení otce a dítěte, jakož i zcela zásadní zásah do osobnostní integrity nezletilého. 
(II. ÚS 3765/11 - viz též judikatura k § 1) 
Konečné hodnocení zájmů nezletilého dítěte přísluší opatrovnickému soudu, který také musí korigovat případné představy a názory dítěte o tom, co je pro něj v konkrétní věci vhodné a co nikoli. K názoru nezletilého soud přihlíží úměrně jeho věku, rozumové a citové vyspělosti, přičemž ani z čl. 12 Úmluvy o právech dítěte nelze dovodit, že by názor dítěte, o kterém je v soudním řízení rozhodováno, byl pro soud zavazující. V opačném případě by totiž bylo jakékoliv soudní řízení nadbytečné, neboť by postačovalo zjistit názor nezletilého a z něho vycházet (viz též usnesení sp. zn. II. ÚS 1818/07 či sp. zn. III. ÚS 2150/07, dostupné na http://nalus.usoud.cz). K závěru soudu je však třeba dodat, že bude-li nezletilý Filip, který v letošním roce dovrší věku 13 let, svůj názor žít u matky zastávat dlouhodobě, není možné se k němu stavět takto rezervovaně stále, neboť i toto jeho přání může být případným důvodem pro změnu výchovného prostředí. 
(II. ÚS 3848/12) 
Zájem dítěte je přitom třeba posuzovat z hledisek objektivních, nikoli z pouhého subjektivního hodnocení výhodnosti či naopak nevýhodnosti pozice toho kterého z obou rodičů (srov. usnesení ze dne 15. září 2005 sp. zn. III. ÚS 464/04 in http://nalus.usoud.cz); současně nelze přehlédnout, že je povinností soudu respektovat i zásadu vyjádřenou v čl. 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte, podle níž mají oba rodiče společnou odpovědnost za výchovu a vývoj dítěte. Opačný postup je v rozporu se základním právem druhého rodiče na spravedlivý proces dle čl. 36 Listiny a současně zásahem nejen do jeho základního práva vychovávat a pečovat o své dítě, do základního práva dítěte na rodičovskou výchovu a péči dle čl. 32 odst. 4 Listiny, ale i do práva dítěte a rodiče na navázání a udržování vzájemného pravidelného styku dle čl. 4 Úmluvy o styku s dětmi (uveřejněné pod č. 91/2005 Sb. m. s.). 
(IV. ÚS 3743/12) 
 Článek 8 Úmluvy také vyžaduje, aby obecné soudy dodržovaly spravedlivou rovnováhu mezi zájmy dítěte a zájmy rodičů a aby přisuzovaly zvláštní význam nejlepším zájmům dítěte, které, v závislosti na jejich povaze a závažnosti, mohou převážit nad zájmy rodičů. Rodič nemůže být oprávněn podle čl. 8 Úmluvy k takovému opatření, jež by poškodilo zdraví dítěte a jeho rozvoj, což v projednávaném případě obecné soudy nezjistily. (...) V dané souvislosti pak Ústavní soud dodává, že - obecně uváženo - je v zájmu dětí, aby napětí v rodinných vazbách mezi otcem a prarodiči pominulo, případně polevilo, neboť všechna práva nezletilých do budoucna nejlépe zajistí nikoliv rozhodování soudů (včetně rozhodování soudu Ústavního), ale schopnost otce dětí a jejich prarodičů dosáhnout v záležitostech dětí se týkajících alespoň elementární shody. Zdá se přitom, že taková jejich shoda vzdor proběhnuvším řízením vyloučena není; Ústavní soud nepochybuje totiž o tom, že jak stěžovatelé, tak i otec jejich nezletilých vnuček jsou - což je přirozené - v řízení motivováni citovou angažovaností neumožňující jim (snad) vždy beze zbytku chladně uvážit, že pro děti není (v situaci těžké nejen pro ně, ale pro všechny zúčastněné) nejpříznivějším řešením boj o jejich výchovné prostředí, ale shoda mezi těmi dospělými, kteří je mají rádi. 
(IV. ÚS 437/13) 
 
Související ustanovení: 

 § 10 odst. 3 písm. c), d), e), odst. 5 - základní nástroje sociální práce, § 12 až 13a - výchovná a obdobná opatření, § 14 až 16a - opatření na ochranu dětí v součinnosti se soudem, § 29 - sledování výkonu ústavní výchovy a ochranné výchovy, § 38 až 38b - komise pro sociálně-právní ochranu a poradní sbory; aj. 

Související předpisy: 

 čl. 3 Úmluvy o právech dítěte, 

 čl. 32 Listiny základních práv a svobod, 

 § 679 odst. 2, § 755 odst. 2 písm. a), § 792, § 793, § 801, § 803, § 806 odst. 1, § 807 odst. 1, § 817 odst. 2 písm. b), § 822 odst. 2, § 844, § 848, § 855 odst. 2, § 866, § 867, § 869 odst. 1, § 870, § 872, § 875, § 888, § 890, § 891, § 894 odst. 3, § 901 odst. 1, § 905 odst. 1, § 906, § 907 odst. 1, 2, § 931 odst. 1, § 932 odst. 1, § 943, § 953 odst. 1, § 954 odst. 2, § 956 odst. 2, § 959 odst. 2, § 962 odst. 2, § 971 odst. 1, § 3022 odst. 2 obč. zák. 

Literatura:

Kornel, M. Nejlepší zájem dítěte - disertační práce. Brno: Právnická fakulta Masarykovy univerzity, 2012. [Dostupné z: <http://is.muni.cz/th/107739/pravf_d/> ; navštíveno 16. června 2013.] 
Kornel, M. Princip nejlepších zájmů dítěte. Brno: Právnická fakulta Masarykovy univerzity, 2011. [Dostupné z: <http://www.law.muni.cz/sborniky/dny_prava_2011/files/prispevky/05%20Rodina/05%20MARTIN%20KORNEL.pdf> ; navštíveno 16. června 2013.] 
Křístek, A. Osvojení dětí. Úplná adopce v českém právu. Praha: Wolters Kluwer ČR, a. s., 2016. 
 
 § 6 

(Pojem ohroženého dítěte) 
Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Návrhem zákona se vymezuje okruh dětí, jimž se věnuje zvýšená pozornost. Jedná se o děti, jejichž rodiče z vážných objektivních nebo subjektivních důvodů neplní nebo nedostatečně plní povinnosti plynoucí z rodičovské zodpovědnosti, popřípadě o děti v péči jiných osob, které jsou odpovědné za výchovu dítěte a neplní povinnosti vyplývající ze svěření dítěte do jejich péče. Dále jsou to děti, na kterých byl spáchán závažný trestný čin anebo děti, které vzhledem ke svému jednání nebo chování zvýšenou ochranu a pomoc vyžadují. Vymezení okruhu těchto dětí má pak význam pro postup orgánů sociálně-právní ochrany při poskytování pomoci těmto dětem. 

	K zák. č. 134/2006 Sb.: Rozšiřuje se okruh dětí, na něž se zaměřuje sociálně-právní ochrana podle § 6 zákona. Důvodem této změny je skutečnost, že stále častěji se vyskytují případy, kdy jsou děti na základě žádosti zákonných zástupců umísťovány zejména do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, diagnostického ústavu, kojeneckého ústavu nebo dětského domova pro děti do tří let věku. Odůvodnění rodičů pro umístění dítěte do zařízení bývá např. takové, že si potřebují vyřešit svoji sociální nebo bytovou situaci, přičemž je zřejmé, že nejeví snahu a zájem o skutečné řešení a uspořádání svých poměrů tak, aby mohli trvale převzít péči o dítě, nebo nemají zájem o výchovu dítěte. O těchto dětech se zpravidla nedozví orgán sociálně právní ochrany, a to i přesto, že jejich strádání je zjevné. Proto je třeba, aby v demonstrativním výčtu ohrožených dětí byly tyto děti zmíněny výslovně. Je žádoucí, aby orgán sociálně-právní ochrany věděl o těchto dětech a mohl jim ve spolupráci s příslušným zařízením poskytovat účinnou pomoc. 

	Do kategorie ohrožených dětí je nutné rovněž zařadit děti, které jsou žadateli o azyl odloučenými od svých rodičů nebo jiných osob odpovědných za výchovu a děti, které se setkávají s domácím násilím. V rodinách s dětmi, v nichž dochází mezi rodiči k fyzickému a psychickému násilí je toto násilí silným zdrojem traumatizace dítěte. Proto je třeba, aby orgán sociálně-právní ochrany zamezoval negativnímu působení takového rodinného prostředí na dítě. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: Upřesňuje se výčet skutečností odůvodňujících poskytování sociálně-právní ochrany. Konkrétně se zdůrazňuje, že se sociálně-právní ochrana zaměřuje nejen na děti, které požívají alkohol nebo jiné návykové látky, ale na všechny děti, které jsou ohroženy jakýmkoliv druhem závislosti (psychofarmaka, patologické hráčství apod.). 

	K zák. č. 103/2013 Sb.: Odstraňuje se terminologická nepřesnost, změny reagují na aktuální znění zákona o azylu, který upravuje problematiku mezinárodní ochrany. Rozšiřuje se rovněž osobní rozsah daného ustanovení o děti azylanty a děti, kterým byla udělena doplňková ochrana (viz § 2). 

Přehled výkladu: 
 
I. Ohrožení dítěte jako nepříznivá sociální situace 
 
II. Poruchy ve výkonu rodičovské odpovědnosti obecně 
 
III. Poruchy ve výkonu rodičovské odpovědnosti při péči o zdraví dítěte 
 
IV. Dítě v cizí rodinné péči jako dítě ipso facto objektivně ohrožené 
 
V. Dítě, které ohrožuje „samo sebe“ 
 
VI. Jednotlivé varianty „sebeohrožení“ dítěte 
 
VII. Záškoláctví jako „sebeohrožení“ dítěte 
 
VIII. Tzv. „útěkář“ 
 
IX. Dítě jako oběť trestného činu 
 
X. Dítě umístěné v cizí péči ústavní 
 
XI. Dítě jako oběť domácího násilí 
 
XII. Nezletilec bez doprovodu 
 
XIII. Prohlášení dítěte za ohrožené 
K § 6 
 
I. Ohrožení dítěte jako nepříznivá sociální situace 
 
	Zdejší ustanovení lze označit za pracovní definici "ohroženého dítěte". Pojem ohroženého dítěte zákon nevymezuje, a užívá jej v § 10 odst. 3 písm. d) a e), podle něhož individuální plán ochrany dítěte "vymezuje příčiny ohrožení dítěte a stanoví opatření k poskytnutí pomoci rodině ohroženého dítěte" a dále zakotvuje, že účelem případové konference je "řešení konkrétních situací ohrožených dětí a jejich rodin". „Ohroženým dítětem“ podle citovaných ustanovení je třeba rozumět dítě spadající pod vymezení komentovaného ustanovení. Synonymem pojmu „ohrožené dítě“ je jednak obecný pojem dítěte vyžadujícího zvláštní ochranu, který vyplývá již z čl. 32 odst. 1 věta druhá Listiny („zvláštní ochrana dětí a mladistvých je zaručena“), jednak pojem „dítě vyžadující zvýšenou pozornost“, jak jej uvádí nadpis k hlavě VII třetí části, když úvodní text této hlavy v § 31 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí odkazuje právě na komentované ustanovení. Text navazuje na § 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, když blíže, byť nikoli výlučně, dále vymezuje osobní působnost zákona, což je významné zejména pro případné posouzení vybočení správního orgánu z mezí zákonné působnosti, tedy v případě, kdy orgán sociálně-právní ochrany intervenuje v rodině či domácnosti, nemaje pro to zákonné zmocnění. Podobný postup by byl v prvé řadě nehospodárný, zejména v situaci nynějšího rozsahu nápadu agendy na jednotlivého pracovníka. Takový exces by v konkrétním případě mohl být i kvalifikovaným nesprávným úředním postupem, tím spíše, jak intimní sféry života lidí se činnost orgánu sociálně-právní ochrany dotýká a jak mimořádně široké kompetence jsou mu přitom dány. Rozsáhlé pravomoci s sebou vždy nesou i velkou zodpovědnost. Nesprávný úřední postup může zakládat i právo dotčených osob žádat náhradu buď za škodu, nebo v daném případě častěji spíše náhradu nemajetkové újmy, neboť "bez ohledu na to, zda byla nezákonným rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem způsobena škoda, poskytuje se (...) též přiměřené zadostiučinění za vzniklou nemajetkovou újmu" (§ 31a zák. č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem). Trestným činem by nesprávný úřední postup byl však pouze tehdy, pokud by pracovník orgánu sociálně-právní ochrany naznačeným způsobem postupoval "v úmyslu způsobit jinému škodu nebo jinou závažnou újmu anebo opatřit sobě nebo jinému neoprávněný prospěch" (srov. § 329 tr. zákoníku). 

	Stejně jako v případě poskytování sociálních služeb je i zde výchozím pojmem „nepříznivá sociální situace“, zde dítěte. Zákon o sociálních službách ji výstižněji, totiž obecněji, vymezuje ve svém § 3 písm. b) takto: „oslabení nebo ztráta schopnosti z důvodu věku, nepříznivého zdravotního stavu, pro krizovou sociální situaci, životní návyky a způsob života vedoucí ke konfliktu se společností, sociálně znevýhodňující prostředí, ohrožení práv a zájmů trestnou činností jiné fyzické osoby nebo z jiných závažných důvodů řešit vzniklou situaci tak, aby toto řešení podporovalo sociální začlenění a ochranu před sociálním vyloučením“. Hlavním referenčním bodem je tak sociální začlenění, resp. ochrana před sociálním vyloučením. Že i obsahem kazuistiky podle komentovaného § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je to samé, vyplývá explicitně z § 31 odst. 1, tedy z ustanovení, zařazeného zcela nevhodně v systematice zákona až do části třetí a v ní dokonce až do hlavy VII. Jedná se totiž o ustanovení, které úzce doplňuje komentovaný § 6 (je tak obsahově vlastně jeho nedílnou součástí), když se tam stanovuje: „Péče o děti uvedené v § 6 spočívá v poskytování pomoci při překonávání nepříznivých sociálních podmínek a výchovných vlivů, s cílem umožnit jim začlenění do společnosti, včetně začlenění pracovního.“ 

	Ochrana se však neposkytuje jen dítěti ohroženému, tj. dítěti vyžadujícímu zvýšenou pozornost (srov. slovní spojení „se zaměřuje zejména na“). Je poskytována také v případě realizace povinností v rámci hromadného poručenství a opatrovnictví (§ 17 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), případně i v rámci dozoru nad dětmi v cizí péči (srov. komentář k § 19 odst. 4), adresáty ochrany budou zpravidla děti, které nevyžadují zvláštní ochranu, neboť nejsou v danou chvíli ohroženy žádnou skutečností či jevem vyjmenovaným v § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, popřípadě taková skutečnost či jev nejsou takové intenzity, jak zdejší ustanovení v závěru vyžaduje; přesto ochrana poskytovaná takovému dítěti není excesem ze zákonné pravomoci. Srov. též výklad k § 1, část III. Policejní, poradenská aj. role orgánu sociálně-právní ochrany. 

	K poruše zákonem chráněného zájmu, jímž je příznivý vývoj dítěte, přitom nemusí nutně dojít, ale postačí i jen vážné ohrožení tohoto zájmu (srov. slova „mohou být příčinou nepříznivého vývoje“). Stejně jako v případě aplikace zásady nejlepšího zájmu dítěte platí ale i zde, že nelze pouze konstatovat, že nějaká skutečnost „nepříznivě ovlivňuje nebo může ovlivnit vývoj dítěte“, ale ze spisové dokumentace (tedy dnes především ze záznamu o vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny) by mělo být zřejmé, v čem toto nepříznivé ovlivnění vývoje dítěte spočívá a jak k takovému závěru orgán sociálně-právní ochrany dospěl. 

	Zákon zakládá orgánům sociálně-právní ochrany rovněž určitou, byť poměrně měkkou působnost v oblasti prevence, a to jak ve vztahu k předem neohraničené skupině dětí [např. sledování nepříznivých vlivů působících na děti a činění opatření k jejich omezování, § 10 odst. 3 písm. a), b), § 32 odst. 1 c) až g), odst. 4 písm. a), § 38 odst. 2 písm. b), c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí], tak i v jednotlivých případech [působení obecního úřadu na rodiče, aby plnili své rodičovské povinnosti, § 10 odst. 1 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. Ve všech uvedených případech se pochopitelně nevyžaduje, aby byla prokázána skutečnost, že „beneficientem“ zásahu orgánu sociálně-právní ochrany je dítě již ohrožené (tj. vyžadující zvláštní ochranu) právě proto, že jde o prevenci včasnou, jejímž smyslem má být, aby k žádnému ohrožení, natož poruše zákonem chráněných zájmů vůbec nedošlo. Tak kupř. splní-li rodič svou povinnost a dostaví se na výzvu orgánu sociálně-právní ochrany dětí k osobnímu jednání, kde na něho bude působeno (např. v důsledku podnětu podaného jiným občanem podle § 7 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), aby plnil své povinnosti vyplývající z rodičovské odpovědnosti, nepůjde v žádném případě o exces, i kdyby vyhodnocování dítěte podle § 10 odst. 3 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí nebylo pro bezpředmětnost vůbec prováděno, nebo v jeho rámci došel orgán sociálně-právní ochrany k závěru, že se nejedná o dítě ohrožené, spis „Om“ nebyl založen, a věc byla „protentokrát“ odložena. Dotčený rodič by si v takovém případě na nesprávný úřední postup stěžoval nedůvodně. 

	Hledisko, zda jde o dítě ohrožené (vyžadující zvláštní ochranu) podle komentovaného § 6, je nutno mít při činnosti orgánu sociálně-právní ochrany vždy v patrnosti. Proto také směrnice MPSV č. j. 2013/26780-21 ze dne 19. září 2013, o stanovení rozsahu evidence dětí a obsahu spisové dokumentace o dětech vedené orgány sociálně-právní ochrany dětí a o stanovení rozsahu evidence a obsahu spisové dokumentace v oblasti náhradní rodinné péče (dále jen „směrnice o vedení spisové dokumentace“), vychází z pojetí, že dítě je v první řadě zařazeno do základní evidence (a je tak založen spis „Om“ podle č. 3 směrnice o vedení spisové dokumentace) teprve po provedení vyhodnocení situace dítěte ve smyslu § 10 odst. 3 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, a to tehdy, když orgán sociálně-právní ochrany dospěje k závěru, že se jedná o dítě uvedené v § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tedy že jde o dítě ohrožené (srov. čl. 2 směrnice o vedení spisové dokumentace). V takovém případě bude ovšem zpravidla nezbytné nad dítětem stanovit správní dohled (tedy je prohlásit za ohrožené a vyžadující tak zvláštní ochranu). K tomu srov. dále závěrečnou část výkladu XIII. Prohlášení dítěte za ohrožené. V opačném případě by měl být podnět, na jehož základě bylo vyhodnocení dítěte prováděno, odložen a spisová dokumentace „Om“ by neměla být vůbec zakládána. To samozřejmě neplatí zejména v případě, kdy je orgán sociálně-právní ochrany ustanoven opatrovníkem, nebo je-li proti dítěti vedeno trestní či přestupkové řízení, v němž orgán sociálně-právní ochrany plní příslušné úkoly, a v dalších případech, kdy se spisová dokumentace „Om“ podle čl. 2 směrnice o vedení spisové dokumentace zakládá „bez dalšího“ (dítě je prohlášeno za „ohrožené“ a je mu tudíž poskytována zvláštní ochrana ex lege). Ze stejných zásad vychází nová směrnice o vedení spisové dokumentace též v případě vyřazování dětí z evidence orgánu sociálně-právní ochrany dětí v celé řadě případů po skončení konkrétního úkolu v ochraně dítěte, není-li dán jiný důvod pro vedení dítěte v evidenci a podle individuálního plánu ochrany dítěte nejsou naplánována další opatření sociálně-právní ochrany k zajištění ochrany dítěte, k poskytnutí pomoci rodině a k posílení funkcí rodiny (srov. čl. 28 směrnice o vedení spisové dokumentace) - tedy v případě, kdy není nadále nezbytné uplatňovat správní dohled a zajišťovat dítěti zvláštní ochranu. 

	Jen ten negativní jev, skutečnost, okolnost apod. zakládá § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí kvalifikované ohrožení dítěte, pokud jsou způsobilé přivodit poruchu či alespoň vážně ohrozit zájem na příznivém vývoji dítěte, proto se vyžaduje, aby buď trvaly po určitou dobu, nebo byly vyšší intenzity. Tzn., že ne každé neplnění povinností plynoucích z rodičovské odpovědnosti založí ohrožení dítěte, a ne každé neplnění těchto povinností tak bude současně vyžadovat přiznání zvláštní ochrany dítěti a vykonávání správního dohledu nad dítětem. Např. jednorázový exces by jistě takovým důvodem nebyl (např. otec je v nočních hodinách ztotožněn policejní hlídkou spolu se svým nezl. dítětem mladšího školního věku, v jehož přítomnosti se byl předtím opil v hostinci z radosti nad narozením dítěte, matka s novorozenětem je přitom ještě v porodnici; otec je jinak řádným občanem bez jakékoli evidované závadové činnosti a v místě bydliště i na pracovišti požívá velmi dobré pověsti; apod.). 

	Slovenská úprava (2005) se bez obecné legální definice „ohroženého dítěte“ jako složky vymezení osobní působnosti sociálně-právní ochrany obejde a v zákoně č. 305/2005 Z. z., o sociálnoprávnej ochrane detí a o sociálnej kuratele, přesnou obdobu českého § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nenajdeme. V § 11 cit. zák. je obecně stanoveno, že opatření sociálně-právní ochrany a sociální kurately směřují na „obmedzenie a odstraňovanie negatívnych vplyvov, ktoré ohrozujú psychický vývin, fyzický vývin alebo sociálny vývin dieťaťa a plnoletej fyzickej osoby“, a následně zákon demonstrativně tato opatření vyjmenovává. Jde např. o nabídku pomoci dítěti a dalším osobám, či úkoly v oblasti prevence, obdobné těm, jež jsou uvedeny v § 10 odst. 3 písm. a) či § 32 odst. 1 písm. f) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, nebo o organizování nebo zprostředkování účasti na programech prevence různých negativních jevů. Výslovně je upravena nabídka pomoci dětem, jejichž rodiče se rozvádějí. Aspekt řešený u nás výčtem nepříznivých sociálních situací dítěte pomocí § 6 můžeme spatřovat ve slovech často používaných ve slovenském zákoně v případě jednotlivých činností a aktivit orgánu sociálně-právní ochrany dětí: „ak je to potrebné, -“. Obsahově nejblíže české definici ohroženého dítěte je § 16 slovenského zákona, vymezující naopak velmi kazuisticky sociální kuratelu okruhem dětí, v jejichž případě ji orgán sociálně-právní ochrany zabezpečuje, tedy obdobně, jako v písm. c) komentovaného ustanovení. 

K písm. a) 
 
II. Poruchy ve výkonu rodičovské odpovědnosti obecně 
 
	Na prvním místě se sociálně-právní ochrana zaměřuje na děti, jejichž rodiče zemřeli. Vzhledem k slovnímu znění může vzniknout otázka, zda adresátem sociálně-právní ochrany je úplný sirotek, jehož oba rodiče zemřeli, či postačí úmrtí rodiče jediného, když v takovém případě se dítě nachází v podobné situaci jako dítě, jehož druhý rodič, tedy otec, není v rodném listě uveden. Přitom kvalifikace, uvedená i. f., vyžadující trvání předmětné skutečnosti po určitou dobu zde nepřichází v úvahu, neboť úmrtí rodiče je objektivní fakt. Lze mít za to, že při částečném osiření, pakliže žijící rodič je schopen zabezpečit potřeby dítěte sám a plní své povinnosti vyplývající z rodičovské odpovědnosti, není důvod situaci dítěte vyhodnotit jako ohrožující, a definice zdejšího ustanovení na ně nedopadá, což vyplývá i z vlastních slov zákonného textu, který používá plurál, nikoli jednotné číslo (není uvedeno např.: „na děti, jejichž rodič zemřel“). 

	Na místě druhém se pak sociálně-právní ochrana zaměřuje na děti, jejichž rodiče neplní povinnosti plynoucí z rodičovské odpovědnosti. Občanský zákoník definuje rodičovskou odpovědnost v § 858 tak, že tato „zahrnuje povinnosti a práva rodičů, která spočívají v péči o dítě, zahrnující zejména péči o jeho zdraví, jeho tělesný, citový, rozumový a mravní vývoj, v ochraně dítěte, v udržování osobního styku s dítětem, v zajišťování jeho výchovy a vzdělání, v určení místa jeho bydliště, v jeho zastupování a spravování jeho jmění“. Při výkonu rodičovské odpovědnosti „jsou rodiče povinni důsledně chránit zájmy dítěte, řídit jeho jednání a vykonávat nad ním dohled odpovídající stupni jeho vývoje. Mají právo užít přiměřených výchovných prostředků tak, aby nebyla dotčena důstojnost dítěte a jakkoli ohroženo jeho zdraví, jeho tělesný, citový, rozumový a mravní vývoj“. Podobně způsob výkonu rodičovské odpovědnosti vymezuje občanský zákoník v § 875, § 880, § 884 odst. 2. Z uvedeného vymezení je nutno vycházet při výkladu § 6 písm. a) bod 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Tzn., nenaplňují-li rodiče některou ze složek rodičovské odpovědnosti tak, jak ji zakotvuje občanský zákoník, a jde-li o kvalifikované neplnění (viz komentované ustanovení i. f.), bude zřejmě závěrem vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny, že dítě je ohroženo, a může tak být důvod stanovit nad dítětem správní dohled [§ 13 odst. 1 písm. b)], zavést je do evidence ochrany mládeže [§ 54 písm. a)] a založit k němu spisovou dokumentaci ochrany mládeže (§ 55 odst. 1 až 3). Takový závěr si právě v rámci vyhodnocení učiní orgán sociálně-právní ochrany sám, není nutno, aby závada byla konstatována soudem v řízení o omezení, pozastavení nebo zbavení rodičovské odpovědnosti, a to již z toho důvodu, že neplnění zákonných povinností ve smyslu zdejšího ustanovení nemusí dosahovat takového stupně, který by odůvodňoval intervenci soudu. Občanský zákoník v rámci úpravy zásahů soudu ostatně skutkovou podstatu „neplní povinnosti plynoucí z rodičovské odpovědnosti“ neobsahuje, je tak vyhrazena tomuto správnímu předpisu. K otázce, zda postačí, aby si své povinnosti neplnil pouze jeden z rodičů, platí, co bylo uvedeno výše - zajišťuje-li potřeby dítěte alespoň druhý rodič, nemusí se jednat automaticky o dítě ohrožené ve smyslu komentovaného ustanovení a důvod pro intervenci orgánu sociálně-právní ochrany nemusí tak být dán. 

	Posledním důvodem pro kvalifikaci ohrožení dítěte podle písm. a) je skutečnost uvedená v bodě 3 komentovaného ustanovení, totiž že rodiče „nevykonávají nebo zneužívají práva plynoucí z rodičovské odpovědnosti“. Tento případ je závažnější než dříve zmíněné pouhé „neplnění povinností“. Uvedenou formulaci, jde-li o nevykonávání rodičovské odpovědnosti, obsahuje doslovně i občanský zákoník v § 870 a skutečnost nevykonávání je důvodem pro soudní omezení rodičovské odpovědnosti. Pro orgán sociálně-právní ochrany dětí se tak jedná o předběžnou otázku [§ 57 spr. řádu]. Prakticky to znamená, že se bude snažit v rámci sociální práce problém vyřešit (zrušit správní dohled a dítě z evidence ochrany mládeže co nejdříve vyřadit), avšak nezdaří-li se to, nezbývá, než podat k soudu návrh na omezení rodičovské odpovědnosti podle § 14 odst. 1 písm. b). Je jasné, že v případě, kdy soud návrh zamítne a rodičovskou odpovědnost neomezí, je tím „předběžná otázka“ rozhodnuta, a nezmění-li se následně okolnosti, zvláštní ochrana dítěte tím končí (není-li tu stanoven alespoň dohled podle bodu 2) a dítě musí být vyřazeno ze základní evidence (orgán sociálně-právní ochrany dětí nemůže postupovat v rozporu s rozhodnutím soudu). To nevylučuje ovšem nové řízení, avšak jen tehdy, jsou-li naplněny podmínky hypotézy § 909 obč. zák.: „změní-li se poměry, soud změní rozhodnutí týkající se výkonu povinností a práv vyplývajících z rodičovské odpovědnosti i bez návrhu“; změna poměrů musí být samozřejmě prokázaná. Podobná situace je i u zneužívání práv plynoucích z rodičovské odpovědnosti, neboť zde se jedná o skutkovou podstatu pro zbavení rodičovské odpovědnosti podle § 871 obč. zák., jehož druhým důvodem je „zanedbávání výkonu rodičovské odpovědnosti závažným způsobem“ (které v sobě obsahuje prvek závažnějšího nevykonávání rodičovské odpovědnosti). Stejně tak i zde platí, že pokud soud návrhu na zbavení rodičovské odpovědnosti podle § 871 obč. zák. nevyhoví a ani ji současně neomezí podle § 870 obč. zák., zvláštní ochrana dítěte tím nutně končí (není-li tu alespoň stanoven správní dohled). Specifickým případem nevykonávání rodičovské odpovědnosti je pak pozastavení výkonu rodičovské odpovědnosti, které nastává buď ze zákona (§ 868 odst. 1 obč. zák.), nebo z rozhodnutí soudu (§ 868 odst. 2 a § 869 obč. zák.). Taková skutečnost si vždy vynucuje již dříve zmíněné poručenství dítěte a jakmile pomine, končí tím samozřejmě i zvláštní ochrana dítěte. 

	Obecná skutková podstata komentovaného písm. a) se nepoužije tehdy, kdy nastupuje zvláštní úprava podle dalších písmen. Jedná se především o situaci, kdy je dítě obětí trestného činu, a to spáchaného i vlastními rodiči, neboť na tuto situaci nedopadá zdejší písm. a), ale skutková podstata uvedená v písm. e), která je v některých ohledech „přísnější“. Za děti, jimž přísluší zvláštní ochrana, se podle písm. e) považují pouze děti, na nichž byl spáchán (nebo je alespoň důvodné podezření, že byl spáchán) trestný čin ohrožující život, zdraví, svobodu, lidskou důstojnost, mravní vývoj nebo jmění. V souvislosti s neplněním, nevykonáváním či zneužíváním práv vyplývajících z rodičovské odpovědnosti, jejíž součástí je také zákonné zastoupení a správa jmění dítěte, tu tak může do popředí vystupovat ohrožení majetkových zájmů dítěte. Zde je třeba zdůraznit, že trestného činu při správě majetku dítěte (jak jeho aktiv, tak i pasiv, tedy závazků) se dopustí rodič, který ve smyslu § 221 tr. zákoníku z hrubé nedbalosti poruší podle zákona mu uloženou důležitou povinnost při opatrování nebo správě cizího majetku (tj. majetku dítěte), a tím jinému způsobí značnou škodu. K naplnění této skutkové podstaty (a tím současně ke splnění podmínky pro možnost považovat dítě za ohrožené ve smyslu komentovaného ustanovení) se tak vyžaduje „hrubá nedbalost“, jíž § 16 odst. 3 tr. zákoníku charakterizuje takto: „jestliže přístup pachatele k požadavku náležité opatrnosti svědčí o zřejmé bezohlednosti pachatele k zájmům chráněným trestním zákonem“. Druhou podmínkou pak je vznik značné škody, kterou v § 138 odst. 1 tr. zákoníku charakterizuje jako „dosahující částky nejméně 500 000 Kč“. Jen tehdy by postačovala škoda nižší, byl-li by trestný čin rodiče spáchán ve smyslu § 220 tr. zákoníku úmyslně. I zde však musí jít o škodu alespoň „nikoli malou“, jíž § 138 odst. 1 tr. zákoníku charakterizuje slovy „dosahující částky nejméně 25 000 Kč“. Nejsou-li tyto skutečnosti dány, nejde o dítě ohrožené ve smyslu komentovaného zákona a nelze uplatňovat nástroje zvláštní ochrany dítěte. 

III. Poruchy ve výkonu rodičovské odpovědnosti při péči o zdraví dítěte 
 
	Péče o zdraví je v současnosti kontroverzní téma, v němž se střetává na straně jedné konvenční, konzervativní pojetí zdravotní péče se stále častějšími alternativními přístupy, na straně druhé pak důležitá zásada velmi přísné ochrany lékařského tajemství s požadavky na jeho prolomení v zájmu ochrany života, zdraví, příp. příznivého vývoje dítěte. V těchto otázkách nelze stanovit jednoduchá pravidla pro řešení kontroverzí, neboť všechny uvedené požadavky, přístupy a zásady mají svou váhu a jsou oprávněné, a je třeba vždy hledat, pod zorným úhlem zásady nejlepšího zájmu dítěte, přijatelný kompromis v každém jednotlivém případě. Někdy bývaly vznášeny požadavky, aby do výčtu § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí byly doplněny též "závady" na úseku péče o zdraví dítěte, ať již jde o registraci dítěte u praktického lékaře, příp. dodržování očkovacího plánu apod. Taková kazuistika je však zcela nevhodná, tím spíše, že právě péče o zdraví je jednou z podstatných součástí rodičovské odpovědnosti, uváděnou dokonce na prvém místě, a to jak v bývalém zákoně o rodině, tak v občanském zákoníku po rekodifikaci. Zmíněné skutkové podstaty navíc systematicky patří do zvláštních předpisů zdravotnických, resp. do právní úpravy ochrany veřejného zdraví, nikoli do předpisů z oblasti sociálně-právní ochrany. K podobným požadavkům však nepochybně svádí již stávající, poměrně kazuistické znění § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, kdy skutečnosti uvedené zejména v písm. c), f) a g) budou prakticky výlučně důsledkem neplnění povinností či nevykonávání, příp. zneužívání práv plynoucích z rodičovské odpovědnosti (i proto lze uvedená ustanovení považovat do jisté míry za nadbytečná). 

	Podle čl. 24 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte naše republika uznává "právo dítěte na dosažení nejvýše dosažitelné úrovně zdravotního stavu a na využívání léčebných a rehabilitačních zařízení". Tj. uznává právo, nikoli povinnost podrobit se léčbě. Na tomto pojetí staví i recentní vnitrostátní právní úprava zdravotní péče, když není nikde obecně, a to ani ve vztahu k dětem, zakotveno povinné čerpání zdravotních služeb hrazených z veřejného zdravotního pojištění, a proto také českým právním řádem, a to je zcela pochopitelné, není stanovena povinnost žádného občana (ani nezletilého) být registrován u některého praktického lékaře. Ovšem zákon č. 48/1997 Sb., o veřejném zdravotním pojištění, stanovuje povinnost pojištěnce podrobit se preventivním prohlídkám, jejichž rozsah upravuje. Podle § 44 cit. zák. "při opětovném nesplnění povinnosti podrobit se preventivní prohlídce ... může příslušná zdravotní pojišťovna uložit pojištěnci pokutu až do výše 500 Kč". Kontrolním orgánem (a tím, kdo ukládá sankce) tu je ovšem zdravotní pojišťovna pojištěnce, nikoli orgán sociálně-právní ochrany, který si nemůže přisvojovat působnost zdravotní pojišťovny a na jejím místě řešit otázky splnění povinností pojištěnce, včetně těch spojených s preventivními prohlídkami (a tím také nepřímo otázku ne/registrace u praktického lékaře pro děti a dorost). Podle cit. Úmluvy by ČR měla usilovat "o zabezpečení toho, aby žádné dítě nebylo zbaveno svého práva na přístup k takovým zdravotnickým službám". Bližší vymezení v odst. 2 a 3 cit. článku spíše vedou k interpretaci, že úkoly státu jsou založeny především v oblasti zajištění dostupných zdravotních služeb a jejich rozvoje, zajištění výživné stravy a nezávadné pitné vody (tj. ochrany veřejného zdraví), poskytnutí péče matkám před a po porodu, zajištění osvěty o ochraně zdraví, hygieně apod., a zajištění poradenských služeb. V odst. 3 se pak zakládá povinnost státu činit "všechna účinná a nutná opatření k odstranění všech tradičních praktik škodících zdraví dětí". Tento odstavec by mohl být sice interpretován jako pojistka proti některým postupům tzv. alternativní medicíny (léčitelství apod.), nicméně jeho smysl je spíše v zabránění poškozujících praktik (např. ženská obřízka apod.) a není namístě ustanovení interpretovat např. jako nástroj boje proti rodičům odmítajícím i odbornou veřejností kriticky diskutovaný rozsah povinného očkování. 

	Uvedená nutná opatření lze vidět především v trestněprávním postihu ublížení na zdraví, ať již z nedbalosti, zde zejména úmyslného. Článek 24 Úmluvy o právech dítěte tak zakládá v první řadě "pozitivní povinnosti" státu v oblasti zdravotních služeb, a nelze jej interpretovat jako mezinárodněprávní východisko pro donucení rodičů či dítěte k povinnému čerpání zdravotní péče bez jejich informovaného souhlasu. Ostatně podle čl. 5 Úmluvy o lidských právech a biomedicíně (publikována pod č. 96/2001 Sb. m. s.) platí, že "jakýkoli zákrok v oblasti péče o zdraví je možno provést pouze za podmínky, že k němu dotčená osoba poskytla svobodný a informovaný souhlas. Tato osoba musí být předem řádně informována o účelu a povaze zákroku, jakož i o jeho důsledcích a rizicích. Dotčená osoba může kdykoli svobodně svůj souhlas odvolat". Zákon o sociálně-právní ochraně dětí tu má povahu obecného předpisu a povahu zvláštního předpisu pak mají předpisy zdravotnické, tedy v první řadě zákon o zdravotních službách a zák. č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví. Zvláštní předpis má přednost před obecným, orgán sociálně-právní ochrany tu tedy nemůže nahrazovat působnost poskytovatele zdravotních služeb, zdravotní pojišťovny ani orgánu ochrany veřejného zdraví (srov. výklad k § 1 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Podle § 35 odst. 1 zák. o zdrav. službách platí, že "při poskytování zdravotních služeb nezletilému pacientovi je třeba zjistit jeho názor na poskytnutí zamýšlených zdravotních služeb, jestliže je to přiměřené rozumové a volní vyspělosti jeho věku. Tento názor musí být zohledněn jako faktor, jehož závažnost narůstá úměrně s věkem a stupněm rozumové a volní vyspělosti nezletilého pacienta. Pro vyslovení souhlasu s poskytnutím zdravotních služeb nezletilému pacientovi se použijí právní předpisy upravující svéprávnost fyzických osob s tím, že nezletilému pacientovi lze zamýšlené zdravotní služby poskytnout na základě jeho souhlasu, jestliže je provedení takového úkonu přiměřené jeho rozumové a volní vyspělosti odpovídající jeho věku. Tím není dotčena možnost poskytování zdravotních služeb bez souhlasu". Podle § 35 odst. 3 zák. o zdrav. službách může být zdravotní péče poskytnuta i bez souhlasu zákonného zástupce (pokud by nepostačoval souhlas nezletilého pacienta), jedná-li se o neodkladnou či akutní péči. Zda se jedná o takovou péči, nemůže posuzovat orgán sociálně-právní ochrany, ale lékař - jedná-li se o takový případ, bude péče poskytnuta na odpovědnost lékaře a nelze vyžadovat souhlas či jinou intervenci orgánu sociálně-právní ochrany v takovém případě. Další případy "donucení" k využití zdravotních služeb - tedy péče bez souhlasu pacienta, resp. zákonného zástupce, upravuje § 38 odst. 1, 2 zák. o zdrav. službách (hospitalizace pacienta bez jeho souhlasu); jedná se svým způsobem o lex specialis k ustanovením o nařízení ústavní výchovy. 

	Rovněž tak soudní řízení o vyslovení přípustnosti převzetí nebo držení v ústavu zdravotnické péče je zařazeno v předpisech upravujících občanské soudní řízení samostatně vedle úpravy "rychlého" předběžného opatření. Detenční řízení se však týká pouze případů, kdy "bylo pravomocným rozhodnutím soudu uloženo ochranné léčení formou lůžkové péče, je nařízena izolace, karanténa nebo léčení podle zákona o ochraně veřejného zdraví, nebo kdy je podle trestního řádu nebo občanského soudního řádu nařízeno vyšetření zdravotního stavu", dále tehdy, kdy pacient "ohrožuje bezprostředně a závažným způsobem sebe nebo své okolí a jeví známky duševní poruchy nebo touto poruchou trpí nebo je pod vlivem návykové látky, pokud hrozbu pro pacienta nebo jeho okolí nelze odvrátit jinak", a nakonec je hospitalizace bez souhlasu pacienta možná i tehdy, když "jeho zdravotní stav vyžaduje poskytnutí neodkladné péče a zároveň neumožňuje, aby vyslovil souhlas". Nezletilé děti je pak možno hospitalizovat bez souhlasu (zákonného zástupce) rovněž tehdy, "jde-li o podezření na týrání, zneužívání nebo zanedbávání", a současně jim poskytnout též zdravotní péči, ovšem pouze neodkladnou, a zde by tedy opět měla nastoupit aplikace této právní úpravy, a nikoli řešení situace obecným (rychlým) předběžným opatřením. Nezletilému pacientovi lze poskytnout zdravotní péči bez souhlasu i tehdy, jde-li o "zdravotní služby nezbytné k záchraně života nebo zamezení vážného poškození zdraví". Zdali jsou uvedené skutkové podstaty naplněny, musí lege artis posoudit lékař, nelze tuto odpovědnost přenášet na orgán sociálně-právní ochrany a dožadovat se např., aby odborná péče byla nařízena v režimu § 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, nelze se dožadovat vyslovení napomenutí rodiče, či dožadovat se, aby tento orgán inicioval soudní řízení např. o nařízení ústavní výchovy apod. V případě, že je dítě sice ohroženo na životě a zdraví, avšak jsou dány důvody převzetí dítěte do ústavní péče bez souhlasu pacienta (zákonného zástupce), proto podle obvyklého doktrinálního názoru [srov. např. Bureš, J., Drápal, L., Krčmář, Z. Občanský soudní řád. Komentář, I. díl (§ 1 až 200za). 7. vyd. Praha: C. H. Beck, 2006, s. 308] (který však v praxi není zřejmě vždy respektován) nelze vydat předběžné opatření podle § 924 obč. zák. ve spojení s § 452 a násl. z. ř. s., neboť by to bylo v rozporu s uvedenými předpisy o zdravotních službách. K tomu však srov. již poměrně starší opačné stanovisko, vyjádřené v nálezu Ústavního soudu III. ÚS 459/03 z 20.8.2004, dle kterého "odmítají-li rodiče léčbu nezletilého dítěte, jež je v bezprostředním ohrožení života, nepředstavuje vydání předběžného opatření podle o. s. ř., kterým se dítě svěří do péče příslušného léčebného zařízení, porušení jejich práv zakotvených v čl. 32 odst. 4 či čl. 16 odst. 1 Listiny základních práv a svobod. Vzhledem k nutnosti okamžitého zásahu není zpravidla možno v řízení o vydání takového předběžného opatření řešit případný spor rodičů s léčebným zařízením o vhodnosti té které léčby", když však otázku speciality detenčního řízení, resp. léčby bez souhlasu, tedy speciality zdravotnických předpisů a případné navazující úpravy soudního řízení, uvedený nález nezmiňuje. 

	V případě povinného očkování je formulována tato skutková podstata v § 92k odst. 6 zák. č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví, takto: „Fyzická osoba se dopustí přestupku tím, že (a) se nepodrobí stanovenému pravidelnému nebo mimořádnému očkování nebo se před zařazením na pracoviště s vyšším rizikem vzniku infekčního onemocnění nepodrobí stanovenému zvláštnímu očkování, (b) jako zákonný zástupce nezletilé fyzické osoby, nebo fyzická osoba, které byla nezletilá fyzická osoba svěřena rozhodnutím soudu nebo jiného orgánu do pěstounské péče nebo do výchovy, nezajistí, aby se tato nezletilá fyzická osoba podrobila stanovenému pravidelnému očkování, nejde-li o fyzickou osobu, u níž byla zjištěna imunita vůči infekci nebo zdravotní stav, který brání podání očkovací látky (trvalá kontraindikace).“ Výše pokuty zůstává 10 tis. Kč. Kromě toho jsou stanoveny úkoly celé řadě subjektů, v první řadě poskytovatelů zdravotních služeb na úseku předcházení vzniku a šíření infekčních onemocnění (§ 45, násl. a souv. zák. č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví). Přitom výlučnou působnost řešit přestupky na tomto úseku svěřuje zákon orgánům ochrany veřejného zdraví, tedy konkrétně krajské hygienické stanici [§ 82 odst. 2 písm. k) cit. zák.]. Tyto orgány jsou povolány posoudit, zda ke spáchání přestupku vůbec došlo, a uložit případně sankci; opět zde není možné odpovědnost přenášet na orgán sociálně-právní ochrany. Řeší-li pak správní orgán přestupek, jehož skutková podstata obsahuje aspekty svědčící kvalifikovanému ohrožení dítěte, oznámí takovou skutečnost orgánu sociálně-právní ochrany, což vedle úpravy oznamovací povinnosti státního orgánu v § 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí obecně vyplývá též ze zásady vyjádřené v § 8 odst. 2 spr. řádu, jenž stanovuje, že „správní orgány vzájemně spolupracují v zájmu dobré správy“. 

	V oblasti péče o zdraví dítěte je tak role orgánu sociálně-právní ochrany dětí čistě subsidiární, podpůrná. Tomu nakonec svědčí i ta skutečnost, že nový zákon č. 251/2016 Sb., o některých přestupcích, v § 11 odst. 1 zavádí novou skutkovou podstatu přestupku na úseku zdravotnictví (tedy nikoli přestupku na úseku sociálně-právní ochrany dětí), totiž: „Fyzická osoba se dopustí přestupku tím, že úmyslně zmaří, ztíží nebo ohrozí poskytnutí zdravotní služby.“ Tento přestupek je již přísněji trestný - lze uložit pokutu až do 100 tis. Kč. Působnost orgánu sociálně-právní ochrany dětí by měla být v této souvislosti aktivována pouze v případě, kdy opatření příslušných subjektů (poskytovatelů zdravotních služeb, orgánů ochrany veřejného zdraví, orgánů řešících přestupky na úseku zdravotnictví apod.) se prokazatelně zcela míjejí účinkem a současně tu je ohrožen život a zdraví dítěte v důsledku zanedbávání (slovy občanského zákoníku „nevykonávání“) povinností plynoucích z rodičovské odpovědnosti; v těchto případech nevykonávání práv, resp. neplnění povinností, plynoucích z rodičovské odpovědnosti, bude zpravidla symptomem ohrožení dítěte a součástí širšího komplexu nedostatečných kompetencí rodičů. Ovšem musí tu již být prokazatelné právě ono „zanedbávání povinností“. Tzn. že z hlediska sociálně-právní ochrany dětí je např. nerozhodné, zda je dítě registrováno u praktického lékaře či zda se podrobilo očkování nebo lékařským preventivním prohlídkám nebo nikoli, ale význam by měla teprve skutečnost, kdy je zřejmé nebo vysoce pravděpodobné, že dítě potřebuje léčbu, jejíž neposkytnutí velmi pravděpodobně povede k ohrožení života nebo k vážné újmě na zdraví, přesto však není odpovědnými osobami (zástupci dítěte, zejména rodiči) zajištěna. To lze demonstrovat i s ohledem na zásadu proporcionality (přiměřenosti): pakliže předpisy o zdravotním pojištění dovolují zdravotní pojišťovně uložit pokutu v poměrně malé výši (500 Kč), a to teprve za opakované nesplnění povinnosti podrobit se preventivní prohlídce, těžko může být taková skutková okolnost současně dostatečným důvodem pro vyhodnocení dítěte jako ohroženého podle komentovaného ustanovení pro stanovení správního dohledu nad dítětem a pro jeho zavedení do základní evidence se všemi z toho plynoucími důsledky (založení svazku „Om“ na dítě a jeho rodinu, povinnost strpět šetření, možnost ukládání výchovných opatření atd.). Jsou-li tu však okolnosti, na jejichž základě lze dítě vyhodnotit jako ohrožené, je nejprve samozřejmě namístě zvolit intervenci v podobě podpory a motivace rodičů, posléze hrozby určitých sankcí (prohlášení zvláštní ochrany čili stanovení dohledu nad dítětem) a teprve poté zvažovat důraznější opatření podle § 14 odst. 1, jak plyne ze zásad § 9a odst. 1, 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Neplnění povinností plynoucích z rodičovské odpovědnosti či zneužívání z ní plynoucích práv (např. bezdůvodný soustavný bojkot nutné, leč nikoli neodkladné léčby jedním z rodičů) budou rovněž jedním z hledisek, které bude hodnotit soud v řízení o svěření dítěte do péče jednoho z rodičů a o případném omezení rodičovské odpovědnosti dotčeného rodiče. 

	S uvedeným souvisí rovněž otázka sdílení informací mezi poskytovateli zdravotních služeb a orgány sociálně-právní ochrany. Podle § 45 odst. 3 písm. f) zák. o zdrav. službách je poskytovatel povinen "zajistit splnění oznamovací povinnosti a sdělování údajů podle zákona upravujícího sociálně-právní ochranu dětí". Tím se odkazuje na zákon o sociálně-právní ochraně dětí, v němž nalezneme tři takové situace. Mají úzký vztah k jinak velmi přísné povinnosti mlčenlivosti uložené § 51 zák. o zdrav. službách, podle něhož "poskytovatel je povinen zachovat mlčenlivost o všech skutečnostech, o kterých se dozvěděl v souvislosti s poskytováním zdravotních služeb" (odst. 1), přičemž tato povinnost stíhá i zdravotnické pracovníky, a to i po skončení výkonu povolání (srov. tam odst. 5). Poskytovatel zdravotních služeb má tedy v první řadě podle § 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí povinnost oznamovat skutečnosti nasvědčující tomu, že jde o ohrožené děti, jakož i podle § 53 odst. 1 písm. c), resp. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí povinnost sdělovat na žádost orgánu sociálně právní ochrany údaje potřebné pro poskytování sociálně-právní ochrany (tedy zejména údaje o pacientech). V obou případech se však poskytovatel zdravotních služeb může dovolat povinnosti mlčenlivosti, ledaže by šlo o podezření z týrání, zneužívání dítěte nebo zanedbávání péče o něj (dále jen "syndrom CAN"). Výslovně je tato skutečnost uvedena pouze v § 53 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, avšak výkladem lze dovodit, že lze-li odepřít sdělení informací o nezletilém pacientovi, který již v evidenci orgánu sociálně-právní ochrany je, tím spíše to pak musí platit pro pouhé oznamování skutečností nasvědčujících ohrožení dítěte, samozřejmě s mimořádně významnou výjimkou syndromu CAN. 

	Postup lékařů primární péče při podezření ze syndromu CAN řeší stejnojmenné metodické opatření Ministerstva zdravotnictví zn. ZD07/2008, které vymezuje diagnostiku syndromu a doporučený postup včetně záznamu o splnění ohlašovací povinnosti orgánu sociálně-právní ochrany do zdravotní dokumentace. Poslední informační povinnost zakládá § 10a odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, podle něhož poskytovatel zdravotních služeb má povinnost ohlásit orgánu sociálně-právní ochrany, že matka po narození dítě opustila a zanechala je ve zdravotnickém zařízení. V tomto případě dovolání se povinnosti mlčenlivosti nepřipadá vůbec v úvahu, neboť zanedbávání péče o dítě je dáno ipso facto. Samozřejmě pacient (zde zpravidla jeho zákonný zástupce nebo poručník) může poskytovatele zdravotních služeb povinnosti zachovat lékařské tajemství zprostit [§ 51 odst. 2 písm. b) zák. o zdrav. službách: „Za porušení povinné mlčenlivosti se nepovažuje sdělování údajů nebo jiných skutečností, je-li poskytovatel zproštěn pacientem, popřípadě zákonným zástupcem pacienta, mlčenlivosti a sděluje-li údaje nebo tyto skutečnosti v rozsahu zproštění.“], což bude zpravidla i v jeho zájmu, pakliže mají být vyvráceny výhrady či námitky k péči o dítě, příp. i podezření ze zanedbávání péče o ně. Naopak odepření zproštění mlčenlivosti může být signálem, že podezření je důvodné (to však nesnímá z orgánu sociálně-právní ochrany dětí povinnost tuto důvodnost prokazovat, nelze ji jen z uvedeného důvodu presumovat). Pokud by následně bylo potvrzeno podezření, že u dítěte k týrání, zneužívání či zanedbávání docházelo, ačkoli se poskytovatel zdravotních služeb dovolával ochrany lékařského tajemství, je namístě zahájit správní řízení o uložení sankce za příslušný přestupek podle části deváté zákona o sociálně-právní ochraně dětí. Podle § 65 odst. 2 písm. f) zák. o zdrav. službách „do zdravotnické dokumentace vedené o pacientovi mohou bez jeho souhlasu nahlížet, jestliže je to v zájmu pacienta nebo jestliže je to potřebné pro účely vyplývající z tohoto zákona nebo jiných právních předpisů, a to v nezbytném rozsahu, zdravotničtí pracovníci příslušní podle jiných právních předpisů k posuzování zdravotního stavu pro účely sociálního zabezpečení, zejména nemocenského nebo důchodového pojištění, státní sociální podpory, zaměstnanosti, sociálně-právní ochrany dětí, sociálních služeb, pomoci v hmotné nouzi a úrazového pojištění“. Oprávnění mají přitom zdravotničtí pracovníci, nikoli sociální pracovníci, a to k posuzování zdravotního stavu, což se v oblasti sociálně-právní ochrany týká posouzení zdravotního stavu žadatelů o náhradní rodinnou péči [§ 27 odst. 2 písm. b)], nikoli např. posuzování zdravotního stavu dětí, k nimž je zaveden spis „Om“ (o mládeži). 

	Vzhledem k uvedenému je však velmi sporná praxe iniciativního ohlašování dětí orgánu sociálně-právní ochrany zdravotnickým zařízením bez předchozího souhlasu rodičky i v případě, kdy se nejedná o podezření na syndrom CAN, resp. o odložení novorozence, např. tehdy, kdy se narodí dítě z nemanželského vztahu. Taková praxe má své historické kořeny (srov. výklad k § 1, část VI. Okruh činností v sociálně-právní ochraně dětí a jejich původ), když v minulosti byla sociálně-právní ochrana vymezena jako "ochrana dětí v cizí péči a dětí nemanželských". Byť nejpozději od r. 1948 jsou děti manželské a nemanželské zcela zrovnoprávněny, byly relikty uvedené koncepce zachovány v metodikách pro nemocniční sociální pracovnice až do 80. let min. století, když se obecně vyžadovalo ohlašování skutečnosti, že se narodilo dítě matce neprovdané. Taková praxe ale v platných právních předpisech nemá nadále oporu a je namístě ji posoudit jako porušení lékařského tajemství, resp. povinnosti mlčenlivosti uložené poskytovateli zdravotních služeb. To samé pak platí také v případě tzv. domácích porodů, resp. "předčasného opuštění" porodnice matkou s dítětem. Obecně se sice doporučuje propuštění dítěte z porodnice do vlastního sociálního prostředí až po uplynutí 72 hodin od narození dítěte, avšak jedná se pouze o doporučení. Metodický návod Ministerstva zdravotnictví. Postup poskytovatelů zdravotních služeb při propouštění novorozenců do vlastního sociálního prostředí, uveřejněný v jeho Věstníku č. 8/2013 na s. 2 a násl., v této souvislosti uvádí (čl. 4, věta druhá): "Jako ohrožení dítěte zakládající oznamovací povinnost (ve smyslu § 6 a § 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) není možno chápat samotnou skutečnost, že je novorozenec propouštěn před uplynutím 72 hodin od jeho narození nebo že zákonný zástupce nesdělí poskytovateli zdravotních služeb způsob zajištění návazné péče o novorozence." 

K písm. b) 
 
IV. Dítě v cizí rodinné péči jako dítě ipso facto objektivně ohrožené 
 
	Sociálně-právní ochrana je zaměřena obecně na všechny děti svěřené do cizí péče. V oblasti veřejného dozoru nad těmito dětmi je uvedená zásada vyjádřena v první řadě v § 19 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, podle něhož je orgán sociálně-právní ochrany povinen sledovat vývoj všech dětí svěřených do cizí péče, aniž by bylo nutno konstatovat jejich ohrožení ve smyslu § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Dále se tato zásada projevuje v zakotvení práv (a povinností) všech osob pečujících v souvislosti s náhradní rodinnou péčí v § 47a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a v povinnosti sledovat naplňování těchto práv a povinností v rámci povinného osobního styku s pečujícími osobami (§ 47b odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Komentované ustanovení je tak nepřesné a nadbytečné, neboť zdánlivě zužuje rozsah zvláštní ochrany dětí v cizí péči pouze na situace, kdy osoba, jíž jsou děti svěřeny do cizí péče, neplní povinnosti z toho plynoucí. V případě osobně pečujících poručníků půjde o prakticky totožné situace jako v případě, kdy své povinnosti neplní zákonný zástupce - rodič, tedy postupuje se obdobně jako v případě písm. a). Přiměřeně to samé platí i v případě péče pěstounské, resp. péče jiné fyzické osoby. Na rozdíl od situace, kdy své povinnosti neplní rodič sám, však v těchto případech mohou uvedené negativní skutečnosti vést snáze ke změně péče. V případě rodiče musí totiž jeho péče být vyloučena, zatímco u osob vykonávajících náhradní rodinnou péči postačí, není-li tato nadále v zájmu dítěte, resp. je-li tu jiné vhodné náhradní prostředí. Zejména v situacích zprostředkované náhradní rodinné péče by však okolnosti předvídané komentovaným ustanovením měly být minimalizovány kvalitně provedeným procesem zprostředkování a zavedením podpůrných služeb, které zákon předpokládá. 

K písm. c) 
 
V. Dítě, které ohrožuje „samo sebe“ obecně 
 
	Zdejší typicky kazuistické ustanovení může být někdy, a to jen částečně, svým způsobem výkladem k písm. a), když uvedené skutečnosti mohou být i důsledkem toho, že rodič (příp. osoba vykonávající cizí péči) neplní své povinnosti. Ve značném počtu případů však ale vůbec nepůjde o skutečnosti, které by šly k tíži rodiče, zejména v případě dětí a mladistvých, kteří naznačeným závadovým způsobem mohou jednat rodičům navzdory. Ohrožení tak nespočívá ve vnějších, objektivních příčinách, ale má svůj původ ve vnitřní nedostatečné, porušené, nebo po staru řečeno „zlé“ vůli nezletilce. Jedná se pak o typické případy, na něž dopadají ustanovení o kuratele pro děti a mládež (srov. § 31 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a souv.). MPSV již dříve vydalo podrobné Metodické doporučení č. 10/2009, k práci s dětmi s výchovnými problémy (dostupné z: <http://www.mpsv.cz/files/clanky/14895/Metodicke_doporuceni_10.pdf>; navštíveno 29. července 2013). Toto Metodické doporučení se v první řadě věnuje též řešení záškoláctví, které charakterizuje jako nejfrekventovanější delikt problémových dětí a současně se zpravidla jedná i o delikt startovací, evidovaný jako první z dalších deliktů dítěte. Dále se Metodické doporučení věnuje alkoholismu a dalším závislostem u dětí a mládeže a možnostem jejich řešení, včetně zapojení odborných služeb. Pakliže ohrožení dítěte nelze ještě kvalifikovat slovy § 6 in fine jako zakládající osobní působnost orgánu sociálně-právní ochrany dětí, plně se uplatní zásada přednosti speciálních právních předpisů (tj. zejména předpisů školských) a zásada subsidiarity sociálně-právní ochrany (srov. komentář k § 1, část X. Ochrana dítěte v jiných právních předpisech a XI. Uplatnění zásady subsidiarity). Nejedná se jen o vlastní právní úpravu včetně prováděcích předpisů, ale i o metodicky doporučenou praxi. Tak byla např. zavedena smlouva mezi školou a rodiči za účasti žáka k řešení žákových výchovných problémů, počínajíc záškoláctvím a konče nedostatečnou přípravou na vyučování ze strany rodičů (tzv. individuální výchovný plán). Individuální výchovný plán by opět měl mít přednost před intervencí orgánu sociálně-právní ochrany. Odpovídá zásadě subsidiarity, pokud závadu vyřeší strany (škola, rodiče, žák) samy bez ingerence orgánu veřejné moci, takový postup odpovídá dobré praxi. V případě, kdy by však rodiče nebo žák úkoly vyplývající z individuálního výchovného plánu nerespektovali a řešené závady se v důsledku toho staly kvalifikovaným ohrožením dítěte, je namístě, aby škola podle § 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí oznámila orgánu sociálně-právní ochrany, že se pravděpodobně jedná o dítě ohrožené. 

	V roce 2016 pak MPSV vydalo novou podrobnou Metodickou příručku pro kurátory, dostupnou z adresy http://www.mpsv.cz/files/clanky/28476/Metodicka_prirucka_pro_kuratoty_pro_deti_a_mladez.pdf. Komentované písm. c) je ostatně výchozím ustanovením ke kuratele pro děti a mládež ve smyslu § 31 odst. 2 a 3. 

VI. Jednotlivé varianty „sebeohrožení“ dítěte 
 
	Problém je hned na začátku komentovaného písm. c), neboť nelze v oblasti sociálně-právní ochrany dětí hovořit samostatně o „zahálčivém nebo nemravném životě“. To je totiž pojem trestního zákoníku a skutkové podstaty „ohrožování výchovy dítěte“, kdy pachatelem není pochopitelně dítě jako chráněný subjekt, ale třetí osoba. Z toho hlediska je tak skutková podstata komentovaného písm. c) nadbytečná, neboť by se současně muselo vždy jednat o dítě jako oběť trestného činu, tedy o dítě uvedené v písm. e). Není-li nikdo pro trestný čin ohrožování výchovy dítěte podle § 201 tr. zákoníku stíhán a odsouzen, nelze o ohrožení dítěte podle písm. e) a již vůbec ne podle komentovaného písm. c) nikdy hovořit. Slovní spojení „vedení zahálčivého nebo nemravného života“ je přitom značně zastaralé. Objevilo se ve stalinistickém trestním zákoně č. 86/1950 Sb., tedy ve stejné době, kdy byla zavedena s tím související „pracovní povinnost“ a rovněž s tím související v roce 1957 zavedený trestný čin příživnictví, zrušený jako typický totalitní paragraf hned po skončení doby nesvobody v roce 1990. Do roku 1957 šlo ovšem „jen“ o přestupek absurdně nazvaný „Ochrana práva na práci“, třeba ovšem dodat, že za správní přestupky bylo možno v padesátých letech ukládat i trest odnětí svobody, zde až na tři měsíce. V podobě „ochranné výchovy“ byl v této souvislosti současně zachován, resp. posílen někdejší feudální tereziánský institut „přidržení v donucovací pracovně/robotárně“. 

	Z uvedeného vyplývá mj., že zanedbávání školní docházky je relevantní pouze do skončení povinné školní docházky, neboť poté není stanovena žádná studijní nebo učební povinnost (srov. dále samostatnou část VII. Záškoláctví jako „samoohrožení“ dítěte). Pro toto období věku (věk 15+) není však stanovena ani žádná pracovní povinnost (čl. 9 odst. 1 Listiny základních práv a svobod: „Nikdo nesmí být podroben nuceným pracím nebo službám.“) Skutková podstata „nepracují, i když nemají dostatečný zdroj obživy“ není proto vůbec relevantní, je nepoužitelná, neboť jde o zmíněný relikt totalitní koncepce všeobecné pracovní povinnosti a navazujícího trestného činu příživnictví. To neznamená, že nemá být realizována depistáž, sociálně aktivizační techniky, nabídka základního poradenství apod. Taková sociální práce je však vázána na souhlas klienta. Nad mladistvým nelze „jen proto“ stanovit správní dohled, zavést ho do základní evidence ochrany mládeže a vést na něho svazek ochrany mládeže, bez souhlasu dotčených osob provádět místní šetření nebo shromažďovat informace atd., a už vůbec ne navrhovat odnětí dospělého nezletilého z rodiny. 

	Z písmene c) jsou proto relevantní za prvé závislosti dítěte nebo mladistvého (látkové i nelátkové), ovšem výlučně jen tehdy, je-li splněn materiální znak závažnosti ohrožení („skutečnosti trvají po takovou dobu nebo jsou takové intenzity, že nepříznivě ovlivňují vývoj dětí-“). Jednorázový exces („opilý mladistvý na diskotéce“) tedy rozhodně tuto skutkovou podstatu nenaplní. To je samozřejmě zcela zřejmé také z toho, že „závislost“ musí splňovat příslušná lékařská diagnostická kritéria, neboť ani opakované, ba i pravidelné užívání psychoaktivních látek nebude vždy poukazovat na „závislost“. V mezinárodní klasifikaci nemocí MKN-10 u položek F10-19 (Poruchy duševní a poruchy chování způsobené užíváním psychoaktivních látek) se na čtvrtém místě používá členění mj. na „2. Syndrom závislosti“, definovaný takto: „Soubor behaviorálních‚ kognitivních a fyziologických stavů‚ který se vyvíjí po opakovaném užití substance a který typicky zahrnuje silné přání užít drogu‚ porušené ovládání při jejím užívání‚ přetrvávající užívání této drogy i přes škodlivé následky‚ priorita v užívání drogy před ostatními aktivitami a závazky‚ zvýšená tolerance pro drogu a někdy somatický odvykací stav. Syndrom závislosti může být pro specifickou psychoaktivní substanci (např. tabák‚ alkohol nebo diazepam)‚ pro skupinu látek (např. opioidy) nebo pro širší rozpětí farmakologicky rozličných psychoaktivních substancí. Chronický alkoholismus. Dipsomanie. Toxikomanie.“ Nejsou-li tyto skutečnosti dány (tedy prokázány lékařským nálezem), nelze o „závislosti“ vůbec hovořit. 

	Obživa na základě prostituce je samozřejmě mimořádně závažná, je-li tu současně něčí trestná činnost, zejména tehdy, jde-li o dítě mladší 15 let (jde současně o oběť sexuálního deliktu podle hlavy III zvláštní části trestního zákoníku). A dále jde-li o situace, kdy by šlo o zneužití závislosti, popř. vydírání dítěte apod., nebo o kuplířství, tedy „pasení“ dítěte, což je obzvláště zavrženíhodné, pokud by šlo o osoby za něj odpovědné, kde je pak bezvýjimečně naplněna skutková podstata zneužívání práv vyplývajících z rodičovské odpovědnosti podle písm. a). Což platí samozřejmě vždy i v případě mladistvé oběti (tedy i dospělého nezletilého staršího 15 let). Zde bude zpravidla na místě okamžitá pomoc. Nejsou-li však tyto skutečnosti dány, je uplatňování zvláštní ochrany (tedy prohlášení nezletilé osoby za ohroženou podle tohoto § 6) proti její vůli problematické, neboť dobrovolný pohlavní styk je od 15 let právem vůči této osobě dovolenou soukromou záležitostí, a je-li tu za něj snad i úplata, jedná se z hlediska subjektivních práv mladistvého o stejnou skutkovou situaci, jako v případě prostituce provozované osobou starší 18 let. Problematická je taková situace z pohledu mladistvého jen z hlediska daňového práva. Třeba tu ještě vyložit základní skutkovou podstatu § 202 tr. zákoníku (svádění k pohlavnímu styku), jež je formulována „kdo nabídne, slíbí nebo poskytne dítěti nebo jinému za pohlavní styk s dítětem, pohlavní sebeukájení dítěte, jeho obnažování nebo jiné srovnatelné chování za účelem pohlavního uspokojení úplatu, výhodu nebo prospěch“, tedy i mladistvému (staršímu 15 let). Ovšem tato skutková podstata není vůbec zařazena do hlavy III (trestné činy proti lidské důstojnosti v sexuální oblasti), ale mezi do jisté míry méně závažnou skupinu trestných činů proti rodině a mládeži (ta začíná bigamií). Tento trestný čin není vyjmenován v taxativním výčtu zdejšího písm. e). Pod ten lze podřadit pouze předchozí skutkovou podstatu § 201 tr. zákoníku - ohrožování výchovy dítěte - jež se dříve do r. 2004 nazývala „ohrožování mravní výchovy mládeže“ a právě „mravní výchovu“ uvádí výslovně cit. písm. e). Od zmíněného roku 2004 byla tehdy novým § 217a býv. trestního zákona č. 141/1961 Sb. doplněna skutková podstata „svádění k pohlavnímu styku“, zdejší písm. e) však o tento obsah doplněno nebylo, a to musí mít orgán sociálně-právní ochrany dětí na paměti. Mladistvého jen proto nemůže vést jako „ohrožené dítě“. Postih nějakou „výhodu“ poskytujícího sexuálního partnera mladistvého je pak věcí výlučně orgánů činných v trestním řízení. 

	Výkladově a aplikačně relevantní jsou tak z komentovaného písm. c) především situace, kdy nezletilec spáchal trestný čin nebo čin jinak trestný, opakovaně nebo soustavně páchá přestupky nebo jinak ohrožuje občanské soužití. Zbytková klauzule „jinak ohrožují občanské soužití“ má zřejmě pokrývat nedostatek, že přestupkové právo v případě pachatelů mladších 15 let nezná kategorii „činu, který by jinak byl přestupkem“. Ustanovení § 49 přestupkového zákona č. 200/1990 Sb. upravovalo přestupky proti občanskému soužití (obdobně § 7 zák. č. 251/2016 Sb., o některých přestupcích). Znění by tedy bylo zdánlivě možno vyložit jedině takto: pokud dítě mladší 15 let opakovaně nebo soustavně páchá činy, které by jinak byly přestupkem proti občanskému soužití (a žádným jiným přestupkem), může být považováno za ohrožené podle § 6. To ovšem koliduje s jasnou dikcí zákona č. 250/2016 Sb., o odpovědnosti za přestupky a řízení o nich, tedy s jeho § 18 („za přestupek není odpovědný ten, kdo v době jeho spáchání nedovršil patnáctý rok svého věku“), § 76 odst. 1 písm. d) („správní orgán, aniž řízení zahájí, věc usnesením odloží, jestliže podezřelý z přestupku v době spáchání skutku nedovršil patnáctý rok svého věku“) a § 86 odst. 1 písm. f) („správní orgán usnesením zastaví řízení, jestliže obviněný v době spáchání skutku nedovršil patnáctý rok svého věku“). Nelze proto zavést dítě mladší patnácti let do základní evidence ochrany mládeže pouze z důvodu „páchání“ činů, které by jinak byly přestupky, ale nejsou jimi. To je rozdíl od činů jinak trestných, kde je pro jejich vyšší společenskou škodlivost určitá míra represe včetně prohlášení dítěte za ohrožené podle § 6, a to i u trestně neodpovědných dětí mladších 15 let, přípustná. Dnes neexistuje žádná přestupková odpovědnost osob mladších 15 let, ani jiný způsob řešení činů těchto dětí, které by jinak byly přestupkem. Nelze proto uplatňovat ani žádné „sankce“ v podobě výkonu sociálně-právní ochrany ze strany orgánu sociálně-právní ochrany dětí, a to ani při „opakovaném nebo soustavném páchání“ takových činů. Tyto činy jsou ponechány výlučně „domácímu pokárání“. 

	Dílčí závěry. Úprava písmene c) se správným výkladem zužuje, kromě závislostí dítěte ve smyslu výše zmíněném, jen na situace, kdy děti „spáchaly trestný čin nebo, jde-li o děti mladší než patnáct let, spáchaly čin, který by jinak byl trestným činem,“ nebo, jsou-li starší 15 let, „opakovaně nebo soustavně páchají přestupky“. Na takovou skutkovou podstatu z hlediska opatření sociální kurately pro děti a mládež úzce navazuje kompetenční a procesní úprava části třetí v hlavě VII - Péče o děti vyžadující zvýšenou pozornost, a to konkrétně v § 33, podle něhož „orgánem sociálně-právní ochrany příslušným podle zákona o soudnictví ve věcech mládeže je obecní úřad obce s rozšířenou působností“. Z něho a z dalších zvláštních předpisů vyplývá postavení orgánu sociálně-právní ochrany dětí jako samostatného účastníka řízení ve věcech mládeže nebo v řízení o přestupcích. Úkolem kurátora pro děti a mládež je ve smyslu obou zákonů ochrana dítěte, proto má právo účastnit se projednání věci, podávat jménem dítěte opravné prostředky atd. Je třeba zdůraznit, že nucenou detenci nezletilého v jakémkoli typu ústavního zařízení v důsledku toho, že se „ohrožuje samo“, ať již jde o závislosti, „obtížnou vychovatelnost“, „útěky“ nebo „záškoláctví“ (srov. následující samostatný odstavec), nelze nadále připustit, ačkoli se takový přístup u nás v minulosti široce uplatňoval a částečně je tomu tak v některých případech dodnes. Detence spojená se skutečně zákonem zakotvenou povinností nezletilce v nějakém uzavřeném ústavním zařízení setrvat i proti jeho vůli (typicky v ústavech pro výkon trestu odnětí svobody, ale rovněž v zabezpečovací detenci či v ochranné výchově) je možno ukládat toliko v rámci práva trestního, tedy v souladu se zákonem o soudnictví ve věcech mládeže, popř. v rámci úpravy přípustnosti držení ve zdravotnickém zařízení bez souhlasu pacienta (§ 104 a násl. obč. zák.). To ostatně vyplývá i ze závazného Obecného komentáře [k výkladu Úmluvy o právech dítěte] Výboru pro práva dítěte OSN č. 21 o dětech ulice ze dne 21. 6. 2017. Výbor mj. uvádí: „K dětem ulice existují rozdílné přístupy, často v kombinaci. Zahrnují přístup založený na právech dítěte, opatrovnický [welfare] přístup, tedy přístup zaměřený na „záchranu“ dětí, které jsou vnímány jako objekt nebo oběť ulice a v němž jsou rozhodnutí činěna bez vážného zohlednění názorů dítěte; a represivní přístup, v němž je dítě vnímáno jako delikvent. Opatrovnický a represivní přístup nevnímají dítě jako nositele práv a vyúsťují v nucené přemístění dětí z ulice [pozn. aut.: u nás typicky formou nařízení ústavní výchovy], čímž jsou dále porušována práva těchto dětí. Tvrdit, že opatrovnický a represivní přístup jsou v nejlepším zájmu dítěte, neznamená, že jsou založeny na právech [dítěte]. Při aplikaci Úmluvy je nezbytné používat přístup založený na právech dítěte [pozn. aut.: nikoli tedy přístupy opatrovnické nebo represivní]. (-) Státy by měly s okamžitým účinkem: odstranit ustanovení, která přímo či nepřímo diskriminují na základě skutečnosti, že se jedná o dítě ulice anebo že lidmi ulice jsou rodiče [dítěte] nebo [jeho] rodina; zrušit jakákoli ustanovení, která by umožnovala nebo usnadňovala razie nebo svévolné přemísťování dětí a jejich rodin z ulice nebo veřejných prostor; zrušit, kde je to vhodné, skutkové podstaty trestných činů, které kriminalizují nebo nepřiměřeně dopadají na děti ulice, jako je žebrota, porušení zákazu vycházení, [curfew], poflakování se, potulka a útěky z domova. (-) Přímá diskriminace zahrnuje nepřiměřené přístupy politik zaměřené na „potření bezdomovectví“, které staví na represivních opatřeních zaměřených na předcházení žebrotě, poflakování se, potulce, útěkům či chování nezbytného pro přežití, např. ve formě kriminalizace statusových deliktů, pročesávání ulic nebo „razií“, a cíleného násilí, obtěžování a vydírání policií. Pro děti ulice bez primárních nebo blízkých pečovatelů plní roli faktického pečovatele stát, který je podle článku 20 [Úmluvy] povinen zajistit náhradní péči dětem dočasně či trvale zbaveným svého rodinného prostředí. Typy péče zahrnují: praktickou a mravní podporu dětí ulice prostřednictvím důvěryhodného dospělého streetworkera nebo prostřednictvím vrstevnické podpory, bez vyžadování či nucení dětí vzdát se svých vazeb na ulici a/nebo se přestěhovat do náhradního ubytování [pozn. aut.: např. do ústavního zařízení pro péči o děti nebo mládež - dětského domova]; drop-in center a komunitních/sociálních center; denních center; dočasná pobytová péče ve skupinových domovech; pěstounská péče; opětovné sloučení rodiny; a nezávislé bydlení [pozn. aut.: v našich podmínkách tedy např. přidělení obecního sociálního bytu i staršímu nezletilému] nebo možnosti dlouhodobé péče, včetně, nikoli však výlučně, osvojení. Zbavení osobní svobody, např. v zajišťovacích celách nebo uzavřených centrech [pozn. aut.: v našich podmínkách tedy např. jakési pseudodetence v diagnostických či výchovných ústavech], není nikdy formou ochrany.“ 

VII. Záškoláctví jako „sebeohrožení“ dítěte 
 
	Zanedbávání školní docházky (záškoláctví) může dle komentovaného ustanovení být pro dítě ohrožující, trvá-li po takovou dobu nebo je-li takové intenzity, že může nepříznivě ovlivnit vývoj dítěte. Tzn. že nikoli každá, byť neomluvená a déle trvající absence žáka znamená již ohrožení dítěte. Na stranu druhou zdejší ustanovení nedopadá pouze na plnění povinné školní docházky, ale zdánlivě rovněž na zanedbávání docházky v rámci středního vzdělávání, jde-li o studenta nezletilého. Při posuzování otázky záškoláctví, zejména jde-li o plnění povinné školní docházky, se plně uplatní zásada subsidiarity (srov. výše část V. Dítě, které ohrožuje „samo sebe“ obecně). Problematiku záškoláctví v současnosti ne zcela uspokojivě řeší Metodický pokyn Ministerstva školství, mládeže a tělovýchovy k jednotnému postupu při uvolňování a omlouvání žáků z vyučování, prevenci a postihu záškoláctví č. j. 10 194/2002-14 z 11. března 2002 (dostupné z: <http://www.msmt.cz/Files/DOC/pokynn.doc> ; navštíveno 9. července 2013) (dále též "metodický pokyn"). Ten přitom mj. stanovuje, že na prevenci záškoláctví se podílí třídní učitel, výchovný poradce a školní metodik prevence ve spolupráci s ostatními učiteli a zákonnými zástupci žáka. Škole přitom ukládá mj. analyzovat příčiny záškoláctví žáků včetně přijetí příslušných opatření, zahrnujících např. výchovné pohovory, spolupráci se školním psychologem a institucemi pedagogicko-psychologického poradenství, přičemž spolupráce s orgány sociálně-právní ochrany je zcela správně uvedena až na místě posledním, neboť v souladu s uplatňováním zásady subsidiarity by měla přicházet na řadu teprve po marném vyčerpání všech školských prostředků. Ty však předmětný metodický pokyn nepopisuje úplně, když řada opatření vyplývá ze zák. č. 561/2004 Sb., o předškolním, základním, středním, vyšším odborném a jiném vzdělávání (školský zákon), dále jen "školský zákon", jedná se především o výchovná opatření a v jejich rámci kázeňská opatření. Podle prováděcí vyhlášky č. 48/2005 Sb., o základním vzdělávání a některých náležitostech plnění povinné školní docházky, lze jako výchovná opatření (tam § 17) "při porušení povinností stanovených školním řádem (...) podle závažnosti tohoto porušení žákovi uložit: napomenutí třídního učitele, důtku třídního učitele, důtku ředitele školy". 

	Dalším opatřením je hodnocení chování sníženou známkou. Citovaný metodický pokyn přes vhodnou úvodní rámcovou úpravu velmi represivně stanovuje hranice pro přijetí příslušných opatření v důsledku neomluvených zameškaných hodin. Do 10 neomluvených hodin věc řeší třídní učitel formou pohovoru se zákonným zástupcem žáka. Již od hranice 10 neomluvených hodin pak má ředitel školy svolat školní výchovnou komisi, které se dle závažnosti a charakteru nepřítomnosti žáka má účastnit dokonce i zástupce orgánu sociálně-právní ochrany (tím se tomuto orgánu neukládá žádná právní povinnost účasti, ředitel jeho pracovníka na jednání komise pouze pozve; je pak na vyhodnocení orgánu sociálně-právní ochrany, zda se jednání zúčastní či nikoli). Ačkoli metodika pracuje s pojmem "období, kdy škola vyhodnocuje neomluvenou nepřítomnost", tj. období, za něž se jednotlivé neomluvené hodiny sčítají, není toto období definováno. Z logiky věci by jím mělo být školní čtvrtletí, uzavírané konferencí a klasifikací. Současně metodika nerozlišuje pozdní příchody od záškoláctví; ačkoli v obojím případě jde jistě o neomluvené hodiny, jedná se svou povahou a zejména závažností o zcela odlišné situace. V případě, kdy je orgánu sociálně-právní ochrany ohlášeno školou záškoláctví, není pochopitelně citovaným metodickým pokynem vázán, a skutečnosti nasvědčující ohrožení dítěte si posoudí sám, přičemž vezme do úvahy jak tvrzené důvody nepřítomnosti, tak její rozsah (lze podotknout, že restriktivní hranice metodického pokynu v rozsahu 10 neomluvených hodin lze dosáhnout již během necelých dvou školních dnů), jakož i důvod, proč případné důvody nepřítomnosti, dokládané zákonným zástupcem dítěte, nebyly školou uznány. 

	Doporučený postup orgánu sociálně-právní ochrany v případě řešení záškoláctví je popsán v podrobném metodickém materiálu MPSV Informace k postupu orgánů sociálně-právní ochrany dětí v případech záškoláctví ze dne 14. března 2014 (č. j. 2014/11306-911). Třeba připomenout, že do hodnocení absence jako neomluvené vedle materiálního znaku, který představuje posouzení, že zde prostě není rozumná omluva pro nepřítomnost žáka, vstupuje mimořádně přísný znak formální, založený školským zákonem, který má dvě složky: dle § 50 školského zákona na rozdíl od dřívější úpravy zákonný zástupce žáka již neomlouvá, ale dokládá důvody nepřítomnosti. Hodnocení, zda byly tyto důvody nepřítomnosti doloženy, je čistě na škole, když někde se vyžaduje vždy důkaz listinou nebo podobné potvrzení třetí osoby a nepostačí „doložení důvodů“ prohlášením zákonného zástupce. Druhou složkou formálního znaku (ne)omluvené absence je splnění povinnosti doložit tyto „důvody nepřítomnosti žáka ve vyučování nejpozději do 3 kalendářních dnů od počátku nepřítomnosti žáka“, tj. ve lhůtě v některých případech téměř nesplnitelné, a především zbytečně formální. Srov. k tomu např. rozumněji formulovanou povinnost zaměstnance uvědomit zaměstnavatele o překážce v práci bez zbytečného průtahu (§ 206 zák. práce). Případný průtah se tak posoudí v pracovně-právních vztazích podle objektivních okolností. V případě omlouvání žáka pro absenci v pátek je doložená omluva daná následující úterý již po třídenním termínu, a tedy by měla páteční absence být vyhodnocena jako „neomluvená“. Mělo-li být v pátek vyučování v rozsahu 8 hodin, postačí pak již např. jen tři pozdní příchody, které mohou být školním řádem vymezeny rovněž dosti rigidně, a dle „metodického pokynu“ by věc byla již na ředitelskou školní výchovnou komisi, na níž by mohla být požadována dokonce účast pracovníka orgánu sociálně-právní ochrany dětí. 

	V případě zaviněného zanedbávání školní docházky je založena přestupková (§ 182a školského zákona), příp. i trestní (§ 201 tr. zákoníku) odpovědnost zákonných zástupců (nikoli nezletilého žáka). O tom je třeba zákonné zástupce ze strany orgánu sociálně-právní ochrany dětí vždy poučit. Komise, příp. jiný útvar, projednávající přestupek na úseku školství, o projednávání věci orgán nebo útvar sociálně-právní ochrany může vyrozumět v souladu s oznamovací povinností (§ 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), resp. s obecnými zásadami dobré správy. Již s uložením sankce za přestupek dochází přitom k restrikcím na úseku nepojistných sociálních dávek, když je na dobu 3 měsíců omezena výplata dávek pomoci v hmotné nouzi [§ 3 odst. 1 písm. e) zák. o pomoci v hmotné nouzi]. 

	V souvislosti se „záškoláctvím“ je ovšem třeba uvést, že věta druhá čl. 33 odst. 1 Listiny („školní docházka je povinná po dobu, kterou stanoví zákon“) pouze rozvíjí první větu téhož odstavce, která je určující: „každý má právo na vzdělání“. Nucená návštěva školy je tedy odvozena od práva každého (tedy nejen dítěte) na vzdělání, nikoli naopak. Právo na vzdělání nemá zdroj v úvodních základních právech a na rozdíl od komplexu práv směřujících k ochraně rodinného života se jej také nelze dovolávat přímo, ale podle čl. 41 Listiny platí, že „práv [ve školském kontextu také „povinnosti“] uvedených v - čl. 33 - Listiny je možno se domáhat pouze v mezích zákonů, které tato ustanovení provádějí“. Článek 33 Listiny o vzdělání je uveden až za články vztahujícími se k ochraně rodinného života. V těchto souvislostech je tak zcela zřejmé, že „základní lidské právo na ochranu rodinného života“ je podstatně důležitější, než „pouhé“ sociální, resp. „školské“ právo „na vzdělání“, vyžadující ke své realizaci navíc ještě prováděcí zákon. Třeba dále upozornit, že v ČR neexistuje žádná „učební nebo studijní povinnost“. Slova komentovaného ustanovení písm. c) „zanedbávají školní docházku“ jsou tedy zmatečná, neboť se jimi rozumí výlučně „zanedbávání povinné školní docházky“. 

	Jde-li o „zanedbávání povinné školní docházky“, je ovšem zřejmé, že se jedná o méně závažnou závadu, která nedosahuje nikdy intenzity ohrožení dítěte podle § 6. To lze jednoznačně dovodit z té skutečnosti, že podle § 182a odst. 1 písm. a) školského zákona se fyzická osoba „dopustí přestupku tím, že jako zákonný zástupce 1. nepřihlásí dítě k zápisu k povinné školní docházce, 2. nepřihlásí dítě k povinnému předškolnímu vzdělávání, 3. zanedbává péči o povinnou školní docházku žáka nebo o povinné předškolní vzdělávání dítěte“. Pokuta se ukládá až do výše 5 tis. Kč. Jedná se tedy o delikt stejné „závažnosti“, jakou má v kontextu správního trestání např. překročení nejvyšší dovolené rychlosti mimo obec o 30 km v hodině a více, nezastavení na červenou, nezastavení vozidla před přechodem pro chodce atd. Důvod pro prohlášení dítěte za ohrožené podle § 6 a přiznání zvláštní ochrany tomuto dítěti tak zcela zjevně nemůže být v situaci přestupkové odpovědnosti podle cit. § 182a školského zákona nikdy dán. 

	Pokud nepostačuje ani přestupková odpovědnost a jsou tu závady v povinné školní docházce vážnější, lze uvažovat o trestní odpovědnosti pro přečin ohrožování výchovy dítěte podle § 201 tr. zákoníku. Jeho skutková podstata zní: „kdo, byť i z nedbalosti, ohrozí rozumový, citový nebo mravní vývoj dítěte tím, že [a)] svádí ho k zahálčivému nebo nemravnému životu, [b)] umožní mu vést zahálčivý nebo nemravný život“. Jedná se o „gumovou“ skutkovou podstatu zavedenou v době stalinismu. Objektem trestného činu tu je dle doktríny zájem na řádné výchově nezletilých tak, aby si tyto osoby dostatečným způsobem mohly osvojit správné normy chování v souladu se zásadami morálky občanské společnosti. Umožnění vést dítěti „zahálčivý život“ může podle výkladu, nikoli podle znění zákona, spočívat také v tom, že rodiče neposílají své děti do základní školy ani jinak nezajišťují jejich výuku, a to dlouhodobě a přesto, že jim byl opakovaně uložen správní trest za výše popsaný přestupek. Extenzivní výklad skutkových podstat trestního práva, rozšiřující je o jednání, která ve skutkové podstatě však nejsou vůbec popsána, je však mimořádně sporný. V daném případě jde v podstatě o pouhé zvykové trestní právo, což je však s ohledem na § 12 odst. 1 tr. zákoníku („jen trestní zákon vymezuje trestné činy a stanoví trestní sankce, které lze za jejich spáchání uložit“) v rozporu se samotnými základy trestní spravedlnosti. 

	Dítě je skutkovými podstatami administrativně trestného přestupku a soudně trestného přečinu chráněno, nemůže se jich proto samo dopustit. To platí, ačkoli školský zákon v § 22 odst. 1 písm. a) zakládá povinnost i dětem, když stanoví, že „žáci a studenti jsou povinni řádně docházet do školy nebo školského zařízení a řádně se vzdělávat“. Nicméně ručí tu (do dosažení dospělosti dítěte; srov. níže) výlučně zákonný zástupce: „zákonní zástupci dětí a nezletilých žáků jsou povinni zajistit, aby dítě a žák docházel řádně do školy nebo školského zařízení“ (odst. 3 cit. ust.). Ve vztahu k nezletilému se tedy jedná o imperfektní „povinnosti“ (v rovině morálního závazku), což je třeba respektovat i v oblasti sociálně-právní ochrany dětí (veřejnoprávní postih nezletilého je vyloučen). 

	Přečin ohrožování výchovy dítěte není, jak vyplývá ze samotného označení, žádným „zločinem“. V základní skutkové podstatě jej lze potrestat odnětím svobody nejvýše na dvě léta, což je horní hranice. Podle § 38 tr. zákoníku přitom platí, že „trestní sankce je nutno ukládat s přihlédnutím k povaze a závažnosti spáchaného trestného činu a poměrům pachatele. Tam, kde postačí uložení trestní sankce pachatele méně postihující, nesmí být uložena trestní sankce pro pachatele citelnější. Při ukládání trestních sankcí se přihlédne i k právem chráněným zájmům osob poškozených trestným činem“. Dítě tu vystupuje v postavení poškozeného, nicméně jeho zájmem jistě není, aby jeho pečovatel byl uvězněn a ono samo muselo být svěřováno do náhradní péče. Ustanovení § 55 odst. 2 věta první tr. zákoníku navíc stanoví, že „za trestné činy, u nichž horní hranice trestní sazby odnětí svobody nepřevyšuje pět let, lze uložit nepodmíněný trest odnětí svobody jen za podmínky, že by vzhledem k osobě pachatele uložení jiného trestu zjevně nevedlo k tomu, aby pachatel vedl řádný život“. Dokonce i v kvalifikované skutkové podstatě podle § 201 odst. 3 (zavrženíhodná pohnutka, opakovanost či dlouhodobost) je stanovena výměra nižší (6 měsíců až právě 5 let). Omezení osobní svobody rodiče a tím znemožnění jeho osobní péče o dítě z důvodu spáchání uvedeného přečinu je z povahy věci zcela výjimečné, a tomu má odpovídat i výjimečnost omezení rodičovské odpovědnosti v oblasti osobní péče o dítě, která by měla být spjata právě jen s nepodmíněným odnětím svobody pečujícího rodiče. Omezení osobní svobody, tedy sankcionování dítěte, které je přitom chráněným subjektem, nikoli způsobilým pachatelem deliktů na úseku plnění povinné školní docházky, např. nařízením ústavní výchovy, jak se v minulosti někdy dělo, je zcela absurdní. Dítě lze za ohrožené ve smyslu § 6 v případě neplnění povinné školní docházky považovat zásadně jen tehdy, pokud je rodiči v této souvislosti uložen nepodmíněný trest odnětí svobody, měl by nastoupit výkon trestu a o dítě se nemůže po tuto dobu postarat ani druhý rodič, prarodiče nebo se souhlasem zákonného zástupce ani jiná vhodná osoba. 

	Je-li nezletilá osoba starší 14, resp. 15 let, nemá dosud splněnu povinnou školní docházku, jejímuž plnění se však vyhýbá, nelze již přestupkově ani trestněprávně jakkoli stíhat rodiče. To proto, že dospělý nezletilý je (po dosažení 15 let zcela jednoznačně) odpovědný za své jednání jak z hlediska soukromého práva, tak i práva trestního a přestupkového. Podle § 892 odst. 1 obč. zák. zákonný zástupce nezletilého zastupuje pouze v těch věcech, k nimž dosud není sám způsobilý. Dospělý nezletilý starší 14 či 15 let je však již zcela jednoznačně způsobilý sám vnímat svou zákonem uloženou povinnost školní docházky, je tak sám odpovědný za její plnění, byť jen v rovině občanskoprávní. To proto, že školský zákon přestupkově stíhá pouze zákonné zástupce, stejně jako skutková podstata výše zmíněného trestného činu. Dospělého nezletilého, byť již obecně odpovědného za své jednání, nelze tedy v souvislosti s neplněním povinné školní docházky stíhat ani přestupkově, ani trestněprávně, protože je však za své jednání v této oblasti sám odpovědný, nelze stíhat ani jeho rodiče, ačkoli se tak někdy dosud děje. Z toho rovněž vyplývá, že na takového dospělého nezletilého nelze pohlížet ve smyslu komentovaného ustanovení jako na „ohrožené dítě“ a intervence orgánu sociálně-právní ochrany dětí je tudíž vyloučena. 

	Zanedbávání „povinné předškolní docházky“ nelze nikdy chápat jako ohrožení dítěte ve smyslu § 6. Jedná se o pouhý školský přestupek podle výše citovaného § 182a odst. 1 písm. a) školského zákona. Zdejší ustanovení však používá slov „zanedbávají školní docházku“, nikoli „předškolní vzdělávání“, tudíž takové skutečnosti nelze pod vymezení „ohroženého dítěte“ extenzivně podřazovat a intervence orgánu sociálně-právní ochrany dětí je vyloučena. Takové skutečnosti si musí vyřešit orgány školské správy vlastními prostředky (včetně případné hrozby sankcí za přestupek). 

K písm. d) 
 
VIII. Tzv. „útěkář“ 
 
	Jedná se opět o kazuistiku, rozvíjející předchozí ustanovení, proto platí, co je uvedeno k písm. c). Tzv. „útěkářem“ ve smyslu komentovaného ustanovení je nejen dítě opakovaně se dopouštějící útěků od rodičů, příp. osob, jimž je dítě svěřeno do cizí péče (což může být symptomem neuspokojivé rodinné situace, nebo např. duševní poruchy dítěte, nikoli jeho „zlé“ vůle), ale rovněž dítě v péči právnických osob, čímž je třeba rozumět především dítě s nařízenou ústavní výchovou. Tyto děti, nacházející se na útěku v právním vakuu, jsou tak velmi ohroženou a zranitelnou skupinou, jíž je třeba věnovat mimořádnou pozornost. Současně ale platí, že uvedené se týká nedospělců, tedy nezletilých mladších 14 (nejvýše 15 let); k tomu srov. blíže výklad k § 2 odst. 1, část III. Speciální úpravy dílčí svéprávnosti nezletilých, v rámci ní pak zejména výklad k oblasti svobody pohybu a pobytu a k věcem evidence obyvatel a občanských průkazů. 

K písm. e) 
 
IX. Dítě jako oběť trestného činu 
 
	Ke komentovanému ustanovení srov. zákon č. 45/2013 Sb., o obětech trestných činů. Uvedený zákon mj. dítě označuje za "zvlášť zranitelnou oběť" [§ 2 odst. 4 písm. a)], dále pak v § 20 odst. 2 stanovuje, že "je-li to možné, výslech zvlášť zranitelných obětí v přípravném řízení provádí osoba k tomu vyškolená; je-li obětí dítě, výslech v přípravném řízení provádí vždy osoba k tomu vyškolená s výjimkou případů, kdy se jedná o úkon neodkladný a vyškolenou osobu nelze zajistit". Oběti trestného činu mají na základě tohoto zákona právo na "odbornou pomoc, kterou se rozumí psychologické poradenství, sociální poradenství, právní pomoc, poskytování právních informací nebo restorativní programy, a to před zahájením trestního řízení, v jeho průběhu i po jeho skončení" (§ 4), a to v případě obětí zvlášť zranitelných, tedy i dětí, poskytovanou bezplatně. Tuto odbornou pomoc poskytují subjekty zapsané v registru poskytovatelů pomoci obětem trestných činů. V některých případech má oběť právo i na peněžitou pomoc, poskytovanou ze státního rozpočtu (§ 23 a násl.). Oprávnění poskytovat pomoc vzniká na základě udělení akreditace, o níž rozhoduje ministerstvo spravedlnosti. Akreditaci lze udělit toliko osobě právnické (srov. § 2 odst. 6). 

	Citovaným zákonem byl rovněž významně změněn trestní řád, když nově upravil i některé otázky součinnosti orgánů činných v trestním řízení s orgány sociálně-právní ochrany. Zejména na úseku rozhodování o předběžných opatřeních je stanoveno, že "o rozhodnutí, kterým se ukládá zákaz styku obviněného rodiče s dítětem, je třeba neprodleně vyrozumět orgán sociálně-právní ochrany dětí; v případě, že se rozhodnutím povolí setkání obviněného rodiče s dítětem, předseda senátu nebo v přípravném řízení státní zástupce vyrozumí včas orgán sociálně-právní ochrany dětí, aby se mohl setkání účastnit" (§ 88m odst. 5 tr. řádu). Rovněž tak v případě přibrání osoby mající zkušenost s výchovou dítěte k výslechu dítěte jako svědka v trestním řízení je nově místo pedagoga na prvním místě uveden orgán sociálně-právní ochrany. 

K písm. f) 
 
X. Dítě umístěné v cizí péči ústavní 
 
	Komentovaná kazuistika opět rozvíjí obecnou normu písm. a). V praxi půjde zejména o opakované umísťování dítěte do péče zařízení, když smluvní pobyt v různých typech zařízení je limitován, v případě diagnostických ústavů činí zpravidla 8 týdnů (§ 5 odst. 6 zák. č. 109/2002 Sb.), v případě středisek výchovné péče výhradně maximální dobu 8 týdnů [§ 16 odst. 3 písm. c) zák. č. 109/2002 Sb.]. Rovněž tak dohoda o poskytnutí zaopatření v zařízeních pro děti vyžadující okamžitou pomoc, vedle splnění materiálního znaku důvodnosti (§ 42 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), může být zásadně uzavřena nejdéle na dobu 3 měsíců, jejíž prodloužení by mělo být výjimečné, byť není vyloučeno (srov. výklad k § 42 odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Jinými slovy, za současné právní úpravy by k naplnění hypotézy komentovaného ustanovení, spočívající ve smluvním umístění dítěte do jakéhokoli typu ústavního zařízení delším než 6 měsíců, prakticky nemělo docházet. 

	Výjimkou jsou zejména pobytové služby poskytované domovy pro osoby se zdravotním postižením (§ 48 zák. o soc. službách), popřípadě jinými pobytovými zařízeními umožňujícími dlouhodobou péči o děti, v nichž je umožněn smluvní pobyt nezletilých dětí bez jakéhokoli časového omezení. V případě takového ústavního zařízení tak může docházet nejen k opakovanému umísťování dítěte, ale též k umístění trvajícímu déle než 6 měsíců. Podmínky uvedené na konci komentovaného ustanovení (tzn. kvalifikovaná "intenzita ohrožení dítěte") budou zde z povahy věci splněny pravidelně (srov. však dále), neboť déletrvající pobyt dítěte v zařízení ústavního typu vždy představuje ohrožení příznivého vývoje dítěte, a proto je tu také vždy aktivována oznamovací povinnost ústavního zařízení podle § 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Oznamovací povinnost provozovatele takového zařízení zakládá zákon o sociálně-právní ochraně dětí v této souvislosti současně dvakrát, když v § 10a odst. 2 stanovuje, že "každý, kdo se souhlasem rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte a bez rozhodnutí příslušného orgánu převezme dítě do své péče s úmyslem přijmout dítě do své trvalé péče, je povinen tuto skutečnost neprodleně oznámit obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností"; "každý" přitom znamená jakoukoli osobu (tedy fyzickou či právnickou). S ohledem na komentované ustanovení je pak možno rovněž pojem "do trvalé péče" vyložit tak, že se jedná o péči, která by měla trvat déle než 6 měsíců. 

	"Odložení dítěte" může (ale nemusí, srov. dále) mít současně rozměr zanedbávání dítěte rodiči či jinými osobami odpovědnými za výchovu. Rovněž tak místně příslušný obecní úřad, v jehož obvodu se nachází předmětné ústavní zařízení, by měl zaměřit svou vyhledávací činnost podle § 10 odst. 1 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí též na skutečnost, zda se v jeho obvodu (tzn. v tamějším ústavu) nenacházejí děti ohrožené ve smyslu komentovaného ustanovení. Zjištění o umístění takových dětí může v ústavu učinit rovněž kterýkoli obecní úřad obce s rozšířenou působností při výkonu dozoru nad dětmi v ústavní péči podle § 29 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, přičemž by takové poznatky měl postoupit v souladu s § 8 odst. 2 spr. řádu příslušnému obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností. Pojem "opakovaně" je třeba vyložit vždy podle okolností případu. Znamená samozřejmě, že dítě je do ústavu umístěno alespoň dvakrát. Opakovanost pak znamená, že uvedené pobyty mají v čase určitou souvislost, návaznost čili např. umístění postiženého dítěte v ústavu rodiči na dobu jednoho měsíce ve smyslu využití odlehčovací služby a "opakování" takového pobytu po uplynutí doby např. půl roku by za "opakované umístění" spíše nebylo namístě považovat. Naproti tomu "opakované" umístění dítěte do služby po dobu pracovních dnů v týdnu a jeho přebírání do péče rodiči pouze na soboty, neděle a svátky, kdy má tak služba charakter týdenního stacionáře, bude za splnění podmínky uvedené v závěru odstavce zpravidla představovat kvalifikované ohrožení dítěte, které zakládá oznamovací povinnost. Při hodnocení "míry ohrožení" dítěte při dlouhodobém nebo opakovaném umístění v pobytovém zařízení, zejména do domova pro osoby se zdravotním postižením, je však třeba současně reflektovat dostupnost a cenovou přijatelnost služeb pro rodiny se zdravotně postiženým nebo jinak znevýhodněným dítětem. Pečovatelská služba, odlehčovací služby apod. totiž nejsou rovnoměrně dostupné, a protože se jedná o služby hrazené, nemusí příjmy domácnosti, zejména jedná-li se o rodiče samoživitele, dostačovat k úhradě takových služeb, a to i když je přiznán příspěvek na péči. Rodiče tak mnohdy nemají jinou možnost než umístit dítě do domova, ačkoli o něj projevují zájem, navštěvují ho apod. Nelze nedostupnost služeb přičítat k jejich tíži a již vůbec nelze takovou situaci hodnotit jako nevykonávání povinností plynoucích z rodičovské odpovědnosti, když v dané situaci může být umístění dítěte naopak výrazem naplnění jejich povinností, když dítěti zajistili nejvhodnější službu z těch, které jsou objektivně nebo v relaci k jejich možnostem vůbec dostupné. V takovém případě pak může být situace řešena tak, že dítě nebude zavedeno do základní evidence jako dítě ohrožené (byť by přesto orgán sociálně-právní ochrany dětí neměl rezignovat na výkon dozoru nad dětmi v cizí péči ústavní ani v takovém případě), nebo sice dítě evidováno bude, avšak činnost orgánu sociálně-právní ochrany dětí se omezí na (1.) výkon dozoru nad cizí péčí ústavní a (2.) poradenství a případnou další pomoc rodičům, pokud o ni projeví zájem. Rozhodně není namístě v takovém případě aplikovat všechny nástroje zákona, které směřují k ochraně ohroženého dítěte (šetření v domácnosti, předvolávání rodičů k jednání na úřadě apod.). 

K písm. g) 
 
XI. Dítě jako oběť domácího násilí 
 
	Opět se jedná o kazuistiku, rozvíjející obecnou úpravu písm. a), neboť v případě násilí v domácnosti, jsou-li jím ohroženy děti, lze konstatovat, že rodiče nejsou schopni zajistit bezpečí dítěte, jinými slovy neplní povinnosti plynoucí z rodičovské odpovědnosti. Uvedená problematika úzce souvisí s právní úpravou ochrany před domácím násilím, jak je provedena v občanském zákoníku a v souvisejících předpisech, v první řadě úpravou vykázání v zákoně č. 273/2008 Sb., o Policii ČR (§ 44 a násl.), a souvisejících předpisech upravujících občanské soudní řízení (§ 400 až 414 z. ř. s.), příp. v části IX. Dítě jako oběť trestného činu zmíněnou úpravu zákazu styku s dítětem v oboru řízení trestního. Zákon o zvláštních řízeních soudních v § 403 zakládá kompetenci orgánu sociálně-právní ochrany k podání návrhu na předběžné opatření ve věci ochrany proti domácímu násilí jménem nezletilého mladšího 16 let, srov. též § 16 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

K písm. h) 
 
XII. Nezletilec bez doprovodu 
 
	Komentované ustanovení navazuje na vymezení osobní působnosti v § 2 odst. 2 písm. e) až g) zák. o soc.-práv. ochraně dětí; sociálně-právní ochrana by se měla zvláště zaměřit na jakékoli dítě, které se nachází na území republiky bez doprovodu, neboť takové dítě je z povahy věci vyšší mírou ohroženo; vzhledem k tomu, že § 6 nevymezuje pojem "ohroženého dítěte" taxativně, je třeba komentované ustanovení vykládat tímto rozšiřujícím způsobem, neboť není namístě z dětí cizinců bez doprovodu vyjímat toliko některé z nich na základě jejich pobytového statusu. 

XIII. Prohlášení dítěte za ohrožené 
 
	Navzdory dosavadní nevhodné zvykové praxi je třeba mít za to, že správní akt prohlášení dítěte za ohrožené (nejde-li o dále popsané výjimky „prohlášení ohrožení dítěte ze zákona“), který je současně i aktem „zařazení dítěte do evidence podle § 54 písm. a)“, má spadat v jedno s rozhodnutím o „stanovení správního dohledu nad dítětem“ podle § 13 odst. 1 písm. b). Jedná se totiž o okamžik, kdy správnímu úřadu vzniká oprávnění v rámci spisové dokumentace (§ 55 odst. 1) shromažďovat o dítěti a jeho rodině i bez jejich souhlasu rozsáhlé osobní údaje včetně citlivých (§ 55 odst. 2, 3 ve spojení s § 52 odst. 2 a § 57 odst. 3), a kdy dále vzniká oprávnění domáhat se provedení šetření (návštěvní služby) v soukromí účastníků i bez jejich souhlasu, resp. účastníkům je uložena povinnost takové šetření umožnit, „je-li to nezbytné pro ochranu života nebo zdraví dítěte nebo pro ochranu jeho práv“ [§ 53 odst. 2 písm. c)] atd. Jedná se tak o správní akt a z něj vyplývající soubor aktivit, tedy jiných úkonů správního úřadu, jimiž je však nesporně velmi výrazně zasahováno do práv a povinností dotčených osob. Dítě, a to případně prostřednictvím zákonných zástupců, musí mít možnost bránit se vzhledem k jeho významným právním důsledkům takovému správnímu aktu. Musí mít možnost rozporovat důvody, které správní úřad vedly ke vzetí dítěte pod zvláštní ochranu, tedy k prohlášení dítěte za ohrožené podle komentovaného § 6. Tomu, že je současná praxe nesprávná a zřejmě i v rozporu s právem, nasvědčuje i statistika. Orgány sociálně-právní ochrany dětí správní dohled v roce 2015 stanovily pouze nad 280 dětmi. Paradoxní je, že v evidenci ochrany mládeže v celé republice bylo zařazeno k 31. 12. 2015 téměř 244 tis. případů. Opatrovníkem (příp. poručníkem) byl orgán sociálně-právní ochrany dětí přitom jen v cca 104 tis. případech z nich [v těchto případech se samozřejmě ve smyslu § 54 písm. b) ve spojení s § 17 dítě do základní evidence rovněž zařazuje jen administrativním záznamem a nikoli rozhodnutím, neboť jmenování orgánu sociálně-právní ochrany dětí opatrovníkem je objektivní skutečnost, kterou není třeba prokazovat]. Po odečtení cca 18 tis. „dohledových spisů“ týkajících se cizí rodinné péče, necelých 7 tis. spisů, týkajících se cizí ústavní péče a cca 9 tis. spisů vedených v rámci kurately pro děti a mládež ve věcech trestního nebo přestupkového řízení je jasné, že více než 100 tis. evidovaných případů byly případy prostého „dohledu nad dítětem“, neboť je orgán sociálně-právní ochrany dětí vedl právě proto, že situaci dítěte vyhodnotil tak, že jde o dítě „ohrožené“. Jde tak o případy, kdy byl vykonáván správní dohled, aniž by byl řádně, tj. rozhodnutím, stanoven. 

	Podle § 55 odst. 1 „o dětech zařazených v evidenci podle § 54 vede obecní úřad obce s rozšířenou působností spisovou dokumentaci“, která podle odst. 2 stejného § obsahuje zejména „osobní údaje dětí, jejich rodičů, údaje o výchovných poměrech těchto dětí, záznamy o výsledcích šetření v rodině, záznamy o jednání s rodiči nebo jinými osobami, kopie podání soudům a jiným státním orgánům“ apod. Podle § 13 odst. 1 písm. b) platí, že „vyžaduje-li to zájem na řádné výchově dítěte, může obecní úřad obce s rozšířenou působností stanovit nad dítětem dohled a provádět jej za součinnosti školy, popřípadě dalších institucí a osob, které působí zejména v místě bydliště nebo pracoviště dítěte“. Provádět dohled bude tedy úřad v prvé řadě sám, a to vnucenou návštěvní službou čili bude provádět místní šetření podle § 52, popř. prostřednictvím vyžádaných zpráv, tedy podle § 53 odst. 1 písm. a) až f). Účel správního dohledu i podmínky jeho provádění jsou tak totožné s účelem a podmínkami zařazení dítěte do základní evidence a vedení spisové dokumentace ochrany mládeže. Správní řízení o zařazení dítěte do evidence dětí uvedených v § 54 písm. a) by i proto mělo mít vždy formu správního řízení o stanovení správního dohledu nad dítětem podle § 13 odst. 1 písm. b). A to tím spíše, že právě pro tento případ obsahuje zákon i úpravu pro zrušení takového správního dohledu. Blíže srov. výklad k § 13. 

	Podkladem pro rozhodnutí o stanovení správního dohledu (a tím tak současně o zařazení do základní evidence ochrany mládeže) budou především základní a podrobné vyhodnocování situace dítěte ve smyslu § 10 odst. 3 písm. c) a kritéria 9c Přílohy č. 1 (Standardy kvality sociálně-právní ochrany při poskytování sociálně-právní ochrany orgány sociálně-právní ochrany) vyhlášky č. 473/2012 Sb., o provedení některých ustanovení zákona o sociálně-právní ochraně dětí. To samé platí i pro zrušení správního dohledu (a vyřazení ze základní evidence ochrany mládeže). Podkladem při prověřování (§ 137 odst. 1 spr. řádu), v rámci něhož se zjišťuje, zda tu vůbec může být důvod pro zahájení řízení o stanovení správního dohledu, bude jako součást „základního vyhodnocení“ také záznam o tom, že při základní poradenské činnosti nevedlo k nápravě působení na rodiče, aby plnili povinnosti vyplývající z rodičovské odpovědnosti, ani projednání odstranění nedostatků ve výchově dítěte s rodiči nebo projednání nedostatků v jeho chování s dítětem samotným, ani doporučení využití odborné poradenské pomoci. To ostatně předpokládá § 13 odst. 2. Podle zmíněného standardu 9c „orgán sociálně-právní ochrany provádí u všech případů [na základě oznámení, ostatních podnětů a vlastních zjištění; § 137 odst. 1 spr. řádu] - základní vyhodnocování potřeb dítěte a situace rodiny, zaměřené na skutečnost, zda se jedná o dítě uvedené v § 6 a § 54 písm. a) zákona. Jestliže ze závěru [základního] vyhodnocování [v rámci prověřování podle § 137 odst. 1 spr. řádu] vyplývá, že se jedná o dítě uvedené v § 6 zákona, provádí orgán sociálně-právní ochrany [po zahájení řízení o stanovení správního dohledu, tedy v rámci dokazování v tomto řízení] podrobné vyhodnocování“. 

	Uvedené správní řízení o stanovení dohledu (a tím o zařazení do evidence) není třeba vést a rozhodnutí o stanovení správního dohledu vydat v těch případech, kdy zákon prohlašuje (byť implicitně) dítě za ohrožené přímo sám. Jsou to tedy případy, kdy je dítě oboustranným sirotkem ve smyslu písm. a) bod 1, dále případy, kdy nemá žádný z rodičů rodičovskou odpovědnost v plném rozsahu nebo je-li výkon rodičovské odpovědnosti obou rodičů pozastaven, anebo je-li rodičovská odpovědnost rodičů dotčena některým z uvedených způsobů, ale každého jinak, popř. tehdy, kdy je rodičovská odpovědnost obou rodičů omezena nebo je-li omezen její výkon. Tedy v situacích předvídaných v písm. a) bodě 3, ovšem jen tehdy, že to (pozastavení výkonu rodičovské odpovědnosti) vyplývá ze zákona, jinak jen tehdy, rozhodl-li tak již soud. Dále je to související situace totiž, že dítě bylo svěřeno do cizí péče, kdy orgán sociálně-právní ochrany dětí vykonává nad dítětem dohled ex lege podle § 19 odst. 4 nebo podle § 29 odst. 1. Dále je to situace, kdy je proti dítěti vedeno (trestní) řízení ve věcech mládeže (nebo ve věcech dětí mladších 15 let), tedy v situacích vyplývajících z písm. c) ve spojení s § 33, a situace, kdy je dítě odsouzeno k výkonu trestního opatření odnětí svobody, což vyplývá z § 34 odst. 3. A nakonec se jedná o děti - nezletilé cizince bez doprovodu ve smyslu písm. h). V uvedených příkladech je „ohrožení“ dítěte dáno objektivně - ipso facto - a správní řízení o správním dohledu nad těmito dětmi, a tedy o jejich vzetí pod „zvláštní“ ochranu by bylo bezpředmětné (a rovněž tak i nehospodárné). 

	Ve všech ostatních případech je ale třeba vést řízení o stanovení správního dohledu nad dítětem (a tím o jeho zařazení do základní evidence ochrany mládeže) a tedy o vzetí takového dítěte pod veřejnou „zvláštní ochranu“. Jedná se především o situace předvídané v písm. a) bod 2 [tedy v těch, které ještě nemohou být důvodem pro podání návrhu soudu podle § 14 odst. 1 písm. b) na omezení rodičovské odpovědnosti, přesto však bude ve správním řízení prokázáno, že „rodiče neplní povinnosti plynoucí z rodičovské odpovědnosti“ a tato skutečnost trvá po takovou dobu nebo je takové intenzity, že nepříznivě ovlivňuje vývoj dotčeného dítěte nebo je anebo může být příčinou nepříznivého vývoje tohoto dítěte], v písm. c), nejde-li o účastenství v přestupkovém nebo trestním řízení proti dítěti, jde-li o „útěkáře“ podle písm. d), neboť ne každé vzdalování se z domácnosti, byť by bylo opakované, je tak závažné, jak předvídá § 6 in fine, dále jde-li o dítě jako oběť trestního činu podle písm. e), neboť ne každý trestný čin spáchaný na nezletilém je natolik závažný, aby odůvodnil výkon zvláštní ochrany dítěte, dále jde-li o děti umísťované do ústavních zařízení smluvně ve smyslu písm. f), a nakonec, jde-li o děti, které jsou oběťmi domácího násilí podle písm. g), neboť i tam je třeba míru ohrožení dítěte vždy posoudit, když nebude v některých případech intenzita tohoto násilí natolik závažná, aby dítěti musela být přiznána zvláštní ochrana podle tohoto zákona, neboť s ohledem na princip subsidiarity bude postačovat sociální pomoc poskytovaná jinými subjekty (např. poskytovateli sociálních služeb apod.). 

Související ustanovení: 

 § 2 - pojem dítěte, § 10 odst. 3 písm. c) - základní nástroje sociální práce, § 10 odst. 4 - všeobecná oznamovací povinnost, 

§ 13 odst. 1 písm. b), odst. 2 - správní dohled, 

 § 17 - hromadné opatrovnictví a poručenství, § 19 odst. 4 - dozor nad dětmi v cizí péči rodinné, § 29 - sledování výkonu ústavní výchovy a ochranné výchovy, § 31 a násl. - sociální kuratela pro děti a mládež, § 42 - účel zařízení, § 47a odst. 2 - práva a povinnosti osoby pečující a osoby v evidenci, § 47b odst. 5 - povinnost sledovat naplňování dohody, § 53 odst. 1 - povinnosti státních orgánů, dalších právnických a fyzických osob a pověřených osob 

§ 53 odst. 2 písm. c) - Povinnosti státních orgánů, dalších právnických a fyzických osob a pověřených osob, § 54 a 55 - vedení evidence a spisové dokumentace 

Související předpisy: 

 čl. 24 Úmluvy o právech dítěte, 

čl. 9 odst. 1, čl. 33, čl. 41 Listiny, - § 16 odst. 3, § 38, § 55 odst. 2, § 138, § 201, § 220, § 221, § 329 tr. zákoníku 

§ 104 a násl., § 858, § 868 odst. 2, § 869, § 870, § 871, § 875, § 880, § 884 odst. 2, § 924 obč. zák. 

§ 57, § 137 spr. řádu 

 z. s. m., 

§ 206 zák. práce, 

 § 31a zák. č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem, 

 § 45 a násl., § 82 odst. 2 písm. k), § 92k odst. 6 zák. č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví, 

zák. č. 109/2002 Sb., 

 školský zákon, 

 § 3 odst. 1 písm. e) zák. o pomoci v hmotné nouzi, 

zák. č. 273/2008 Sb., o Policii České republiky, 

§ 3 písm. b), § 35 odst. 1, § 38 odst. 1, 2, § 45 odst. 3 písm. f), § 65 odst. 2 písm. f) zák. o zdrav. službách, 

 § 2 odst. 4 písm. a) zák. č. 45/2013 Sb., o obětech trestných činů, 

 § 48 zák. o soc. službách, 

§ 6, § 18, § 76 odst. 1 písm. d), § 86 odst. 1 písm. f) zák. o odpov. za přestupky, 

§ 7, § 11 odst. 1 zák. č. 251/2016 Sb., o některých přestupcích, 

 § 17 vyhlášky č. 48/2005 Sb., o základním vzdělávání a některých náležitostech plnění povinné školní docházky 

Literatura:

Bureš, J., Drápal, L., Krčmář, Z. Občanský soudní řád. Komentář. I. díl (§ 1 až 200za). 7. vyd. Praha: C. H. Beck, 2006, s. 308. 

Křístek, A. Předpoklady, účel a limity sociální práce s cílovou skupinou rodičů užívajících návykové látky (1, 2). Právo a rodina. 2015, č. 5, s. 6-10; Právní rozhledy. 2015, č. 6, s. 6-10. 
Křístek, A. Projednání činu pachatele mladšího patnácti let a možnost rodičů se bránit. Právo a rodina. 2016, č. 4, s. 23 a 24. 
Křístek, A. Sociálně ohrožené dítě. Osobní působnost zákona o sociálně-právní ochraně dětí (1, 2, 3). Rodinné listy. 2017, č. 1, s. 5-15; Rodinné listy. 2017, č. 2, s. 13-24; Rodinné listy. 2014, č. 4-5, s- 15-23. 
Křístek, A. Tzv. civilní výchovná opatření podle § 925 občanského zákoníku. Právní rozhledy. 2017, č. 6, s. 211-218. 
 
 § 7 

(Všeobecné oznamovací oprávnění) 
Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Návrhem zákona se zakotvuje oprávnění každé osoby upozornit kterýkoliv z orgánů sociálně-právní ochrany na skutečnost, že došlo k závažnému porušení nebo zneužití rodičovské zodpovědnosti. Toto ustanovení má velký význam pro případy zjišťování porušování práv dětí v rodině, kdy s ohledem na rodinné soukromí jen osoby z nejbližšího okolí o takové skutečnosti vědí. Oprávnění těchto osob nelze považovat za porušování práva rodičů v péči o děti a při jejich výchově (čl. 32 Listiny základních práv a svobod), ale je nutno je chápat jako nutný předpoklad pro zamezení hrubého porušování práv dětí, kdy děti, zejména nízkého věku, nemají možnost se jakkoli bránit. 

	Jde o oprávnění každé osoby, a nikoliv o její povinnost, při jejímž neplnění by jinak musela být stanovena sankce. Proto uvedená úprava v žádném směru nemění [§ 368] trestního [zákoníku] o neoznámení trestného činu, který stanoví trestněprávní odpovědnost za neoznámení vyjmenovaných trestných činů. 

K odst. 1 
 
	Ustanovení obou odstavců je z větší části ryze proklamativního charakteru bez zásadního normativního dosahu v životě lidí, neboť pouze popisuje možnost jednání v rámci běžného občanského styku, a je tak typickou samomluvou zákonodárce. Uvedené oprávnění by jakémukoli člověku příslušelo, i kdyby je zákon nezakládal, neboť každý může činit, co zákon nezakazuje. Ustanovení bylo v podstatě doslova převzato z býv. § 42 odst. 1 zák. o rodině ve znění jeho velké novely č. 91/1998 Sb., přitom však přes podstatnou změnu textace zůstal zachován obsah "upozorňovacího oprávnění" (podle obou odstavců komentovaného ustanovení), založeného zákonem o rodině již v r. 1963. Důvodová zpráva k původnímu znění zákona o rodině v této souvislosti ozřejmuje smysl zakotvení "upozorňovacího oprávnění" vůči úřadům v našem právním řádu tak, že "jednotliví občané i společenské organizace jsou oprávněni upozornit na každé porušení výkonu práv a povinností rodičů příslušný orgán státu, který je povinen po náležitém přešetření zjednat nápravu. Právní úprava míří i na ty případy, kdy se samy děti chovají tak, že je to v rozporu se základními zásadami socialistického soužití. Musí jít ovšem o chování tak závadné, že již vyžaduje zásah orgánu státu. Zákon dává všem občanům i společenským organizacím právo a tím i morální povinnost upozorňovat na závady při péči o děti příslušné orgány, které mají právo i povinnost, aby učinily vhodná opatření". Důvodová zpráva k novele zákona o rodině č. 91/1998 Sb., která oprávnění textovala v zásadě stejným způsobem, jaký obsahují i oba odstavce komentovaného ustanovení, pouze prozaicky doplnila, že "jde o formulační upřesnění a nahrazení zájmu společnosti zájmem dítěte, který je v tomto smyslu prvořadý". Z formulace ustanovení je zřejmé, že se má na mysli osobní sdělení pozorného občana z očí do očí rodiči. Důvodová zpráva k zák. č. 359/1999 Sb. vodítko pro správný výklad nepodává, neboť se věnuje výhradně odstavci 2. I z toho je mj. zřejmé, že takové „oprávnění“, které plyne z povahy věci bez ohledu na zákon, nemá žádný normativní obsah. Právní rozměr by upozornění rodičů na závadné chování jejich dětí jiným občanem mohlo mít pouze v případě, že by se tak stalo na veřejnosti, příp. komunikačními prostředky s širokým dosahem (sdělovací prostředky, sociální sítě). V případě, že by se takový projev dotýkal vážnosti, cti a soukromí dotčených osob, především tedy dítěte, byla by porušena subjektivní práva na ochranu osobnosti, a to i kdyby se obsah upozornění, učiněného veřejným způsobem, zakládal na pravdě, neboť komentované ustanovení předpokládá upozornění adresované rodiči, nikoli veřejnosti. Především ale proto, že je tu vyšší zájem na ochraně soukromí dítěte. Je-li před zveřejňováním, byť i pravdivých skutečností o spáchání provinění chráněn mladistvý pachatel, příp. dítě - srov. § 53, § 54 odst. 2 a § 94 z. s. m. - tím spíše by mělo být chráněno dítě před zveřejňováním informací o pouhém "závadném chování". K tomu však srov. základní právo na "svobodu projevu a právo na informace" (čl. 17 Listiny) a "zpravodajskou licenci" (§ 89 obč. zák., tam je však obsažen korektiv přiměřenosti a oprávněných zájmů člověka v § 90). Nelze v takovém případě vyloučit ani trestněprávní odpovědnost pro přečin pomluvy, pokud by šlo o upozornění nepravdivé (§ 184 tr. zákoníku). 

K odst. 2 
 
	Oprávnění učinit udání na porušení povinností nebo zneužití práv vyplývajících z rodičovské odpovědnosti je možností, nikoli povinností občana. Tuto možnost zakládá komentované ustanovení každému. „Každým“ je v této souvislosti nutno rozumět člověka - fyzickou osobu, který uvedenou možnost bude realizovat na základě náhodného zjištění či poznatku, jde tak zejména o osoby rodině dítěte blízké, osoby ze sousedství rodiny dítěte či vedoucího skautského oddílu apod. Nikoli zdravotnického nebo pedagogického pracovníka, neboť ti jsou vázáni zvláště uloženou povinností mlčenlivosti. 

	Komentované ustanovení se nevztahuje: 
 
a) na osoby, jež stíhá státem uložená nebo uznaná povinnost mlčenlivosti, pokud by se skutečnosti, jež by mohly na základě komentovaného ustanovení jinak oznámit, dozvěděly v souvislosti s výkonem činnosti, na níž se uvedená povinnost mlčenlivosti vztahuje; přitom platí, že "kdo, byť i z nedbalosti, poruší státem uloženou nebo uznanou povinnost mlčenlivosti tím, že neoprávněně zveřejní, sdělí nebo zpřístupní třetí osobě osobní údaje získané v souvislosti s výkonem svého povolání, zaměstnání nebo funkce, a způsobí tím vážnou újmu na právech nebo oprávněných zájmech osoby, jíž se osobní údaje týkají, dopustí se takovým jednáním přečinu neoprávněného nakládání s osobními údaji" (§ 180 tr. zákoníku); povinnost mlčenlivosti ukládají právní předpisy v celé řadě oblastí, nejvýznamnější z hlediska sociálně-právní ochrany je lékařské tajemství, advokátní tajemství, povinnost mlčenlivosti založená zákonem o sociálních službách, a na prvním místě samozřejmě povinnost mlčenlivosti podle § 57 odst. 1 a 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, jde-li o povinnost zaměstnanců zařízení sociálně-právní ochrany nebo pověřených osob obecně, ledaže by tato mlčenlivost byla zvláštními ustanoveními zákona o sociálně-právní ochraně výslovně prolomena; 
 
b) na situace, kdy povinná osoba nemá možnost volby, zda udání učiní čili nic, ale učinit oznámení podle zákona musí; v oboru sociálně-právní ochrany se to týká úpravy "všeobecné oznamovací povinnosti" podle § 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a "zvláštních oznamovacích povinností" podle téhož § 10 odst. 4 věta třetí ve spojení s § 42 odst. 12 a podle § 10a zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 
 
	Ten, kdo učinil udání podle komentovaného ustanovení, nemá právo na vyrozumění o tom, jak bylo s udáním naloženo, neboť úprava § 10 odst. 4 věta druhá zák. o soc.-práv. ochraně dětí se vztahuje toliko na oznámení učiněná v rámci "všeobecné oznamovací povinnosti" podle § 10 odst. 4 věta první zák. o soc.-práv. ochraně dětí, nikoli již na jakákoli další jiná oznámení, a představuje lex specialis k obecné úpravě provedené správním řádem, která se v této oblasti (až na dále stanovené případy) neuplatní již proto, že mimo správní řízení platí jen její přiměřené užití (srov. § 154 spr. řádu). Pouze v případě, kdyby udání mělo podle svého obsahu povahu podnětu k zahájení správního řízení (zpravidla správního řízení o uložení výchovného opatření podle § 13 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, případně podnětu k zahájení řízení přestupkového [do úvahy přicházejí zejm. přestupky, jejichž skutkové podstaty jsou uvedeny v § 59 odst. 1 písm. g), h), i) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]), je možno postupovat podle obecné úpravy § 42 odst. 1 věta druhá spr. řádu ("pokud o to ten, kdo podal podnět, požádá, je správní orgán povinen sdělit mu ve lhůtě 30 dnů ode dne, kdy podnět obdržel, že řízení zahájil, nebo že neshledal důvody k zahájení řízení z moci úřední, popřípadě že podnět postoupil příslušnému správnímu orgánu"). 

	Dojde-li orgánu sociálně-právní ochrany dětí udání ve smyslu komentovaného ustanovení, bude takové podání posouzeno podle svého obsahu; není-li nad dotčeným dítětem dosud stanoven správní dohled (srov. výklad k § 6, část XIII. Prohlášení dítěte za ohrožené) a není tak k dotčenému dítěti ani zaveden nebo není již veden „živý“ spis („Om“), mohou nastat následující situace: 
 
a) obsahem podání je udání přestupku, k jehož projednání však podle organizačního řádu není daný úsek kompetentní, a věc se netýká sociálně-právní ochrany nebo jen zcela okrajově, bude proto postoupeno příslušnému útvaru; věc bude vyřízena v souladu se spisovým řádem pod příslušným číslem jednacím; to platí i tehdy, je-li zaveden spis „Om“; nejčastějšími případy v této souvislosti budou samozřejmě oznámení škol o podezření ze spáchání přestupků na úseku povinné školní docházky, které sociálně-právní ochraně nepřísluší řešit, 
 
b) je-li dotčené dítě příslušné trvalým pobytem do jiného správního obvodu, bude udání postoupeno tam (§ 12 spr. řádu); věc bude vyřízena v souladu se spisovým řádem pod příslušným číslem jednacím, 
 
c) je-li podání určeno věcně a místně příslušnému správnímu úřadu a v jeho rámci i příslušnému úseku (sociálně-právní ochrany dětí), je nezbytné, nejde-li o podání zjevně nesmyslné, nactiutrhačné, anonymní nebo jinak zásadním způsobem nevěrohodné, prověřit skutečnosti, které by mohly být důvodem pro intervenci v domácnosti, a opatřit za tím účelem nezbytná vysvětlení, především od osoby, která udání učinila, nehrozí-li nebezpečí z prodlení. Srov. k tomu § 137 odst. 1 spr. řádu, který pro podání vysvětlení i mimo správní řízení na základě § 154 odst. 1 spr. řádu platí obdobně, tedy se použije v plném rozsahu. "Každý je povinen podat správnímu orgánu vysvětlení. Tomu, kdo bezdůvodně odepře podat vysvětlení, může správní orgán uložit pořádkovou pokutu až do výše 5 000 Kč" (§ 137 odst. 2 spr. řádu). V případě, že by měl vysvětlení podat rodič nebo jiná osoba odpovědná za výchovu formou "dostavení se k osobnímu jednání" podle § 53 odst. 2 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, je založena zvláštní skutková podstata pro uložení pořádkové pokuty při nesplnění uvedené povinnosti, a to podle § 53, odst. 5, kdy pokuta může činit až 20 tis. Kč. K tomu srov. též výklad k § 6, č. 4. Není-li v rámci prověřování zjištěno, že se jedná o dítě ohrožené ve smyslu § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, bude věc vyřízena v souladu se spisovým řádem pod příslušným číslem jednacím a odložena, jinak se provede vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny podle § 10 odst. 3 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, a dojde-li v jeho rámci orgán sociálně-právní ochrany k závěru, že se jedná o dítě ohrožené, bude nad ním stanoven správní dohled, bude zapsáno do základní evidence a zaveden k němu spis „Om“; 
 
d) jsou-li dány skutečnosti, uvedené pod písm. c), a věc nesnese odkladu, neboť je důvodná obava, že hrozí nebezpečí pro život či tu je vážné ohrožení zdraví dítěte, provede orgán prověření důvodnosti podnětu zpravidla ihned v terénu, a bude-li důvodnost podnětu takto alespoň osvědčena, provede opatření na ochranu dítěte ve smyslu § 42 odst. 2 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí (umístění dítěte do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc na žádost orgánu sociálně-právní ochrany dětí), nebo podle § 16 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. V takovém případě je dítě vždy současně zapsáno do základní evidence a zaveden na něj spis "Om". 
 
	Není-li dítě dosud v evidenci orgánu sociálně-právní ochrany a postupem uvedeným výše sub c) nebude zjištěno, že se jedná o dítě ohrožené, nelze nad dítětem stanovit správní dohled a dítě zavést do evidence, neboť předmětem evidence jsou podle § 54 zák. o soc.-práv. ochraně dětí výlučně buď děti ohrožené ve smyslu § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nebo případy řešené v rámci hromadného opatrovnictví a poručenství. Pouze na děti v evidenci je přitom možno podle § 55 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí zavést spis („Om“). V popisovaném případě by tak nebyl vůbec dán zákonný důvod pro zaevidování dítěte a zavedení spisu. 

	Specifická jsou udání anonymní, neboť zájem na ochraně dítěte může převážit nad nedůvěryhodností takového udání, zejména vyplývají-li z udání závažná podezření na porušování práv dítěte. Důvodem pro podání anonymního udání může a zpravidla též bude obava toho, kdo udání činí, před odplatou či agresí dotčených osob nebo může být z jeho strany chápáno jako poslední zoufalý pokus řešit danou situaci. Proto je třeba i k anonymním podnětům přistupovat citlivě a po vyhodnocení jejich obsahu zpravidla provést úkony směřující k prověření skutečností, zda se nejedná o dítě ohrožené ve smyslu § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Vzhledem k tomu, že komentované ustanovení "zakládá" oprávnění člověku jako fyzické osobě ("bdělému občanu"), platí do jisté míry, co je uvedeno v komentáři k odst. 1 - není třeba zakládat takové oprávnění, neboť to bez dalšího vyplývá z principu, že každý člověk může činit vše, co zákon nezakazuje, a současně platí, že veřejná správa je službou veřejnosti. Nemůže přitom jít o porušování ochrany osobních údajů, neboť oznamovatelem je zde "řadový" občan a zákon o ochraně osobních údajů se jednak nevztahuje na "zpracování osobních údajů, které provádí fyzická osoba výlučně pro osobní potřebu" [§ 3 odst. 3 cit. zák.], jednak "na nahodilé shromažďování osobních údajů, pokud tyto údaje nejsou dále zpracovávány". Kromě toho zákon o ochraně osobních údajů jako definiční znak jak shromažďování, tak zpracování osobních údajů (kam patří i předání takových údajů) vyžaduje systematičnost, která zde není dána. Samozřejmě nelze vyloučit patologické systematické a dlouhodobé shromažďování údajů občanem na jiné osoby, např. své sousedy, a jejich opakované udávání správním orgánům, kde by se již zřejmě jednalo o nezákonný zásah do osobnostních práv dotčených osob a nelze vyloučit ani správněprávní či trestněprávní odpovědnost (nebyl-li by pachatel v takovém případě vyviněn pro nepříčetnost). 

	Závažnější normativní obsah nežli samotné "založení" všeobecného oznamovacího oprávnění podle komentovaného ustanovení má proto až navazující úprava ochrany oznamovatele, provedená § 57 odst. 1 věta druhá zák. o soc.-práv. ochraně dětí (povinnost zachovat mlčenlivost "o osobě, která upozornila orgán sociálně-právní ochrany na skutečnosti uvedené v § 7"), ve spojení s § 55 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí (tzv. zvláštní složka spisu "Om", resp. podklad pro zpracování spisové dokumentace). Není-li založen spis "Om" a vyřídí-li se písemnost pod běžným číslem jednacím, přičemž tu však přesto jsou důvody pro ochranu osoby, která učinila udání, je třeba si uvědomit, že orgánem sociálně-právní ochrany je příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností jako celek (srov. komentář k § 4 IV. Osoby vykonávající sociálně-právní ochranu dětí ve správním úřadě), tzn. povinnost zachovávat mlčenlivost ve smyslu § 57 zák. o soc.-práv. ochraně dětí stíhá všechny zaměstnance tohoto úřadu, kteří v rámci spisové služby s předmětnými písemnostmi přicházejí do styku, ochrana tak oznamovateli musí být správním úřadem zajištěna bez ohledu na to, zda bude udání založeno do "tajné" oddělené složky v rámci spisu "Om" nebo nikoli. 

	Kromě toho, že komentovaným ustanovením nejsou nijak dotčeny "zvláštní oznamovací povinnosti" podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí [srov. písm. b)], není také "dotčena povinnost vyplývající ze zvláštního právního předpisu". Tou je třeba rozumět nejen povinnost oznamovat v trestním zákoníku vyjmenované již spáchané trestné činy (§ 368 tr. zákoníku), ale i svým charakterem důležitější povinnost v trestním zákoníku vyjmenované trestné činy překazit (§ 367 tr. zákoníku). V obou případech je základem hypotéza, že poznatek (o spáchání, resp. o přípravě či páchání trestného činu) je hodnověrný. Uvedené povinnosti je nutno splnit zpravidla oznámením státnímu zástupci nebo policejnímu orgánu, oznámením těchto skutečností orgánu sociálně-právní ochrany by povinnost splněna nebyla. Jde-li o oznámení o již spáchaném trestném činu, tato povinnost neplatí v případě advokátního a zpovědního tajemství. V obou případech (tedy povinnosti oznámení i překažení trestného činu) pak povinnost neplatí dále tehdy, nemohla-li ji povinná osoba splnit, aniž by sebe nebo osobu blízkou uvedla v nebezpečí smrti, ublížení na zdraví, jiné závažné újmy nebo trestního stíhání. Blíže srov. cit. ustanovení trestního zákoníku a výklady k nim. Je-li osoba, jinak povinná trestné činy překazit či již spáchané oznámit, na základě trestního zákoníku takové povinnosti zproštěna, tím spíše je zproštěna (arg. a maiore ad minus) povinnosti oznamovat obsahově stejné skutečnosti orgánu sociálně-právní ochrany podle úpravy všeobecné oznamovací povinnosti (podle § 10 odst. 4 věta první, příp. § 10a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí; v jiných případech to prakticky nepřichází v úvahu). 

Související ustanovení: 

 § 6 písm. a) - pojem ohroženého dítěte, § 10 odst. 3, písm. c) - základní nástroje sociální práce, odst. 4 - všeobecná oznamovací povinnost, § 10a - zvláštní oznamovací povinnost zdravotnického zařízení o odložení novorozence, § 42 odst. 12 - ohlašovací povinnost zařízení, § 53 odst. 1, 2, 3 a 5 - povinnosti státních orgánů, dalších právnických a fyzických osob a pověřených osob, § 54 - vedení evidence a spisové dokumentace, § 55 odst. 1, 4 - vedení spisové dokumentace a oddělené složky, § 57 - mlčenlivost 

Související předpisy: 

 § 53, § 54 odst. 2, § 94 z. s. m., 

 § 12, § 42 odst. 1, § 137, § 154 odst. 1 spr. řádu, 

 § 184, § 367, § 368 tr. zákoníku, 

 § 89, § 90 obč. zák. 

 § 8 

(Právo dítěte na poskytnutí odpovídající pomoci [1] a jeho participační práva [2, 3]) 
Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Výslovně se návrhem zákona zajišťuje dítěti právo obracet se na příslušné orgány s žádostí o ochranu, a to i bez vědomí svých zákonných zástupců. Zároveň se pro tyto orgány stanoví povinnost poskytnout dítěti pomoc. To znamená, že pokud se dítě na takový orgán samo obrátí, je takový orgán povinen buď sám dítěti pomoci (je-li to v jeho možnostech), nebo upozornit na tuto situaci např. orgán sociálně-právní ochrany, nebo jiný orgán, který může dítěti konkrétní pomoc zajistit. To, že dítě se může obrátit na orgány nebo další subjekty bez vědomí svých zákonných zástupců, má velký význam pro zjištění skutečné situace, v jaké se dítě nachází. Návrh zákona tak vytváří předpoklad k odhalování skutečností, které mohou znamenat porušení práv dítěte. Příslušnými orgány, na něž se může dítě obracet, jsou zejména [obecní] úřady, (...) soudy a orgány Policie. 

	Velmi významné je zakotvení práva dítěte vyjadřovat se ke svým záležitostem při jejich projednávání. Dítě tak může zřetelně projevit svůj názor při rozhodování o výchovných opatřeních i při řešení všech závažných otázek, které se ho týkají. Např. desetileté či starší dítě se může zcela odpovědně vyjádřit k osobám, jimž bude svěřováno do náhradní rodinné péče. 

	Neméně významná je úprava, že záležitostem, které se dítěte týkají, se musí věnovat pozornost. Zajišťuje se tak, že právo dítěte vyjadřovat se ke svým záležitostem není jen formální. 

	K zák. č. 303/2013 Sb.: V návaznosti na ustanovení § 867 odst. 2 nového občanského zákoníku je třeba zakotvit věk 12 let dítěte jako nejzazší hranici, při jejímž dosažení je nezbytné poskytnout dítěti potřebné informace o soudním nebo správním řízení, které se dítěte dotýká, a umožnit dítěti vyjádřit vlastní názor na projednávanou záležitost. 

K odst. 1 
 
	Komentované ustanovení umožňuje dítěti požádat o pomoc, a to nejen orgány sociálně-právní ochrany či pověřené osoby, ale též další orgány, jimž přísluší též ochrana práv a oprávněných zájmů dítěte, a další vyjmenované subjekty, které podle zvláštních právních předpisů (srov. komentář k § 1 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) poskytují též ochranu práv a oprávněných zájmů dítěte (jde o nevhodnou nepřímou novelu těchto jiných předpisů, což je ovšem v zásadě legislativně nepřípustné). Ustanovení je formulováno taxativně, nicméně není pochyb, že mezi subjekty, na něž se dítě může obrátit, patří např. i poskytovatelé sociálních služeb. Platí obdobně to, co bylo uvedeno již ve výkladu k § 7 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, totiž: i zde se jedná o proklamaci. Dítěti samozřejmě právo žádat pomoc přísluší, s ohledem na postupné nabývání svéprávnosti (§ 31 obč. zák.) bez ohledu na to, zda mu takové „právo“ zdejší ustanovení přiznává či nikoli. 

	Důležitá je však naopak formulace věty první za středníkem, která zakládá dotčeným subjektům povinnost poskytnout dítěti odpovídající pomoc. Odpovídající pomocí je třeba rozumět pomoc poskytnutou v mezích působnosti těchto dotčených subjektů, v závažné krizové situaci však i mimo takovou působnost (tj. předmět činnosti); zpravidla se tedy bude jednat o základní poradenství nebo o zprostředkování krizové pomoci (srov. též obecnou povinnost zakročit k odvrácení újmy podle § 2901 obč. zák.). V některých případech (zejm. ohrožení života) nelze vyloučit ani trestněprávní odpovědnost pro trestný čin neposkytnutí pomoci (§ 150 tr. zákoníku). Forma poskytnuté odpovídající pomoci rovněž úzce souvisí s obecnou zásadou subsidiarity (srov. výklad k § 1 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Odpovídající pomocí nebo její součástí může být též oznámení situace dítěte orgánu sociálně-právní ochrany dětí, a to buď v rámci všeobecné oznamovací povinnosti ve smyslu § 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nebo v rámci všeobecného oznamovacího oprávnění podle § 7 odst. 2. Jak by odpovídající pomoc měla v jednotlivém případě vypadat, bude záležet na okolnostech případu. Nebyla-li by taková pomoc dotčeným povinným subjektem dítěti poskytnuta, není sice vymezena v části deváté veřejnoprávní deliktní odpovědnost, nicméně nelze vyloučit jak soukromoprávní odpovědnost za škodu, resp. újmu (§ 2910 obč. zák.), tak v případě orgánů veřejné moci rovněž odpovědnost za škodu způsobenou nesprávným úředním postupem (zák. č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem). 

	V § 61 zák. o soc.-práv. ochraně dětí není založena zvláštní místní příslušnost v případě, kdy dítě žádá o pomoc orgán sociálně-právní ochrany. Vzhledem k tomu, že se jedná o základní ustanovení (dříve dokonce o zásadu), je formulováno v množném čísle (požádat - orgány) a i z hlediska jeho účelu je nutno dovodit, že místní příslušnost zde nehraje roli, a dítě tak může o pomoc požádat kterýkoli orgán sociálně-právní ochrany kteréhokoli stupně a má v rozsahu zdejšího ustanovení na poskytnutí odpovídající pomoci nárok. 

	Poslední věta komentovaného ustanovení chrání bezpečí dítěte při vyhledání pomoci tím, že mu zajišťuje anonymitu. Vyplývá-li z okolností, že pro dítě ohrožujícím prostředím je jeho prostředí domácí, a/nebo vyjádří-li dítě požadavek, aby věc byla ze strany toho, koho dítě o pomoc požádalo, řešena bez vědomí rodičů nebo jiných osob odpovědných za jeho výchovu, je dotčený subjekt obecně povinen zachovat anonymitu dítěte vůči těmto osobám. To však neplatí, je-li aktivována všeobecná oznamovací povinnost podle § 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí ve vztahu k orgánu sociálně-právní ochrany, a samozřejmě v případě, kdy nastupují zvláštní oznamovací povinnosti podle trestněprávních předpisů. 

K odst. 2 a 3 
 
	Oba odstavce navazují na zakotvení participačních práv dítěte v pramenech mezinárodního práva i v dalších vnitrostátních právních předpisech. Participační práva dítěte patří k jeho základním lidským právům. Výchozí normou je čl. 12 Úmluvy o právech dítěte, podle něhož "státy, které jsou smluvní stranou úmluvy, zabezpečují dítěti, které je schopno formulovat své vlastní názory, právo tyto názory svobodně vyjadřovat ve všech záležitostech, které se jej dotýkají, přičemž se názorům dítěte musí věnovat patřičná pozornost odpovídající jeho věku a úrovni. Za tímto účelem se dítěti zejména poskytuje možnost, aby bylo vyslyšeno v každém soudním nebo správním řízení, které se jej dotýká, a to buď přímo, nebo prostřednictvím zástupce anebo příslušného orgánu, přičemž způsob slyšení musí být v souladu s procedurálními pravidly vnitrostátního zákonodárství". Podrobnější úpravu participačních a s nimi souvisejících práv obsahuje Evropská úmluva o výkonu práv dětí, která v čl. 3 zakládá právo dítěte na informace a právo na vyjádření se v řízení a vedle práva na ustanovení kolizního opatrovníka (čl. 4) dovoluje v čl. 5 zakotvit i další procesní práva, byť toto ustanovení má doporučující charakter. I když se citovaná úprava týká řízení před soudem, je nutno její ratio využít i při výkladu komentovaného ustanovení; přitom tato úprava má velký význam při činnosti orgánu sociálně-právní ochrany v jeho roli veřejného procesního opatrovníka v soudním řízení, neboť jako opatrovník by se měl zaměřit i na dodržování procesních práv dítěte v příslušném soudním řízení. Nebyl-li by v daném případě dle mínění orgánu sociálně-právní ochrany zajištěn spravedlivý proces, měl by vždy zvážit uplatnění opravných prostředků z důvodu této závažné vady procesního charakteru, která ovšem může a zpravidla bude mít za důsledek nedostatečná skutková zjištění, a tím pádem nedodržení základních zásad nesporného procesu. 

	Jak bylo zmíněno ve výkladu k § 2 odst. 1, z pohledu práva mnohem významnější než „participační práva dítěte“ je otázka postupně nabývané dílčí svéprávnosti nezletilých. K tomu srov. výklad k uvedenému § 2 odst. 1, zejména část II. Postupné nabývání svéprávnosti nezletilými a část III. Speciální úpravy dílčí svéprávnosti nezletilých. Pro oblast vztahů procesních mají však „participační práva“ význam až do nabytí plné svéprávnosti nezletilcem, neboť všechny procesní předpisy včetně správního řádu vycházejí ze zásady, že nezletilec je buď procesně nezpůsobilý či způsobilý jen částečně (správní řízení, civilní řízení apod.), popř. je způsobilý jen podmíněně, neboť některé procesní úkony za něho mohou činit třetí osoby i proti jeho vůli (v trestním řízení soudním i správním čili přestupkovém, jde-li o stíhaného mladistvého). Proto ani v oblasti sociálně-právní ochrany dětí jako součásti správního práva neztrácejí „participační práva dětí“ na významu ani s přibývajícím věkem chráněnců. 

	Názor dítěte zmiňuje na prvním místě mezi faktory, které musí být zohledněny při posuzování nejlepšího zájmu dítěte, v Obecném komentáři č. 14, k právu dítěte na uplatňování zájmu dítěte jako předního hlediska, rovněž Výbor pro práva dítěte (srov. výklad k § 5). Výbor tam uvádí, že "skutečnost, že dítě je velmi malé nebo ve zranitelné situaci (např. je postižené, patří k menšinové skupině, je migrantem atd.), ho nezbavuje práva vyjádřit své názory ani nesnižuje váhu přikládanou jeho názorům při určování jeho nejlepšího zájmu. Zavedení specifických opatření, jež by zaručovala uplatnění rovných práv dětem v takových situacích, musí být předmětem individuálního posouzení, které by zabezpečilo roli samotných dětí v rozhodovacím procesu, a v případě potřeby stanovilo přiměřenou úpravu (viz čl. 2 Úmluvy o právech osob se zdravotním postižením: 'Přiměřená úprava' znamená nezbytné a odpovídající změny a úpravy, které nepředstavují nepřiměřené nebo nadměrné zatížení, které jsou prováděny, pokud to konkrétní případ vyžaduje, s cílem zaručit osobám se zdravotním postižením uplatnění nebo užívání všech lidských práv a základních svobod na rovnoprávném základě s ostatními) a podporu k zajištění jejich plné účasti při určování jejich nejlepšího zájmu". 

	K právu dítěte být slyšeno Výbor již v minulosti (2009) vydal Obecný komentář č. 12., který má 136 článků ve třech částech (I. Úvod; II. Cíle; III. Právo být slyšeno: individuální právo dítěte a právo skupin dětí), přičemž třetí část se dále člení na 5 dílů (A. Právní analýza; B. Právo být slyšeno a vztah k dalším ustanovením Úmluvy; C. Aplikace práva dítěte být slyšeno v různých prostředích a situacích - a to v rodině, v náhradní péči, při poskytování zdravotní péče, v rámci vzdělávání, při hře, odpočinku, sportu a kulturních aktivitách, v zaměstnání, v souvislosti s násilím, při tvorbě preventivních strategií, v procesech týkajících se migrace a azylové politiky a v mimořádných situacích; D. Základní požadavky na uplatňování práva dítěte být slyšeno; E. Závěry). Důležitá je zejména formulace zásady na uplatňování tohoto práva dítěte - má se tak dít formou přátelskou dětem ("child-friendly"), což znamená, že prostředí i pracovní metody by měly být přizpůsobeny potřebám dětí a jejich mentální kapacitě. Podmínkou pro řádné zjištění názoru dítěte je vytvoření bezpečného prostředí důvěry a rovněž dostatečný časový prostor tak, aby dítě mohlo vyjádřit skutečně informovaný názor. Přitom formy podpory dětí při zjišťování jejich názoru musí být závislé jak na věku dětí, tak na jejich rozumové a volní vyspělosti. 

	Lze shrnout, že pokud by názor dítěte nebyl vůbec zjišťován, nebo byl zjišťován procesně vadně např. proto, že postup tohoto zjišťování nebyl v daných podmínkách dostatečně „child-friendly“, jednalo by se o porušení čl. 12 Úmluvy, jak jej chápe Výbor pro práva dítěte. K tomu srovnej zatím nepříliš úspěšné snahy o reformu opatrovnického soudnictví v justici přátelskou k dětem, které se snaží minimalizovat prvky kontradiktorního soudního procesu, jež jsou stresující nejen ve vztahu k dítěti, ale nakonec i k ostatním účastníkům (strohé vybavení soudní síně, soudní taláry, uspořádání jednací síně odpovídající procesním rolím „žalobce - odpůrce“ apod.). Byť samozřejmě v případě, kdy se jedná o řešení rodičovského sporu v některých (nikoli všech) případech, může naopak důstojnost a formalismus soudního jednání mít pozitivní účinek, proto v těchto specifických případech nelze zásadu „child-friendly“ prostředí absolutizovat. 

	Uvedené mezinárodní úmluvy jsou blíže provedeny i vnitrostátními předpisy. Obecnou normou pro soudní civilní řízení je § 100 odst. 3 o. s. ř., který stanovuje, že "v řízení, jehož účastníkem je nezletilé dítě, které je schopno formulovat své názory, soud postupuje tak, aby byl zjištěn jeho názor ve věci. Názor nezletilého dítěte soud zjistí výslechem dítěte. Názor dítěte může soud ve výjimečných případech zjistit též prostřednictvím jeho zástupce, znaleckého posudku nebo příslušného orgánu sociálně-právní ochrany dětí. Výslech dítěte může soud provést i bez přítomnosti dalších osob, lze-li očekávat, že by jejich přítomnost mohla ovlivnit dítě tak, že by nevyjádřilo svůj skutečný názor; přítomnost důvěrníka dítěte, který není jeho zákonným zástupcem a o jehož účast u výslechu dítě požádá, může soud vyloučit jen tehdy, je-li jeho přítomností mařen účel výslechu. K názoru dítěte soud přihlíží s přihlédnutím k jeho věku a rozumové vyspělosti". Toto ustanovení se vzhledem k subsidiaritě občanského soudního řádu vůči zákonu o zvláštních řízeních soudních uplatní v plném rozsahu i v nesporném řízení ve věcech péče soudu o nezletilé a souvisejících řízeních. Zákon o zvláštních řízeních soudních sám pak přejímá z mezinárodních úmluv další zásadu "informování a projednání", když v § 20 odst. 4 stanovuje, že "v řízení, jehož účastníkem je nezletilý, který je schopen pochopit situaci, soud postupuje tak, aby nezletilý dostal potřebné informace o soudním řízení a byl informován o možných důsledcích vyhovění svému názoru i důsledcích soudního rozhodnutí". Zákon o zvláštních řízeních soudních na participaci dítěte pamatuje i ve velmi citlivé oblasti, když ve zvláštních ustanoveních o výkonu rozhodnutí ve věcech péče soudu o nezletilé (§ 494 odst. 4) stanovuje, že "s ohledem na věk a rozumové schopnosti je dítě informováno o důvodech a všech krocích spojených s výkonem rozhodnutí. Zejména se mu s přihlédnutím k jeho rozumovým schopnostem a citovým vazbám vysvětlí důvody, které vedly k tomuto výkonu, kam bude převezeno, případně se mu zodpoví otázky, které v této souvislosti položí". 

	Ustanovení § 100 odst. 3 o. s. ř. bylo doplněno novelou o. s. ř. s účinností od 1. ledna 2013 o úpravu přítomnosti důvěrníka dítěte. Důvodová zpráva uvedenou změnu zhodnotila takto: "Podle navrhované právní úpravy by dítěti mělo být umožněno, aby si v souladu se svou vůlí zvolilo osobu, které důvěřuje, tzv. důvěrníka, která bude osobně přítomna výslechu dítěte. Výslech dítěte prováděný soudem je pro dítě psychickou zátěží a institut důvěrníka má sloužit tomu, aby dítě mělo nablízku osobu, kterou zná a které důvěřuje a jež mu v průběhu výslechu pomůže s vyjádřením jeho vlastního názoru. Důvěrník by v průběhu výslechu neměl sám za dítě mluvit, neměl by vyjadřovat svůj vlastní názor na položenou otázku nebo svůj názor na to, jak by asi dítě chtělo odpovědět, ani by neměl dítě navádět k určitým odpovědím. Jeho funkce by měla spočívat v tom, že dítě psychicky podpoří, pomůže mu, aby vyjádřilo svůj skutečný názor, a pokud to bude potřeba, důvěrník zprostředkuje názor vyjádřený dítětem vyslýchajícímu soudci nebo soudkyni. Předpokládá se, že přítomnost důvěrníka u výslechu dítěte by neměla mít na průběh výslechu jakékoli nežádoucí dopady. Pokud by však bylo soudu zřejmé, že přítomností důvěrníka dochází k maření účelu výslechu, jímž je zjištění skutečného nezkresleného názoru dítěte, měl by soud v těchto výjimečných případech možnost důvěrníka z přítomnosti u výslechu vyloučit. Jestliže by důvěrník nadměrně, nepřiměřeným nebo nevhodným způsobem zasahoval do provádění výslechu dítěte nad rámec poskytování pomoci dítěti s vyjádřením jeho názoru, zůstala by soudu možnost využít pořádkových opatření v souladu s § 53 a 54." 

	Nový institut důvěrníka znamená důležité posílení práv dítěte. Na stranu druhou, a to bude též úkol orgánu sociálně-právní ochrany dětí, je třeba dbát na to, aby právě přítomnost důvěrníka ve smyslu citovaného ustanovení nemařila účel výslechu. Tak např. jedná-li se o zrušení ústavní výchovy, nelze vyloučit, byť i nepřímou manipulaci dítěte ze strany ústavu kteréhokoli typu (školské zařízení, domov pro osoby se zdravotním postižením či zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc), resp. jeho zaměstnanců, zejména jedná-li se o dítě mladší, kdy na jednu stranu bude z jeho výslechu vyloučena jak veřejnost, tak i rodiče a jejich zástupci, případně i sám orgán sociálně-právní ochrany, avšak dítě si důvěrníkem dobrovolně zvolí zástupce ústavu, jehož je chovancem, tedy především některého z vychovatelů ("tet" apod.). Právě přítomnost zřízence ústavu při výslechu dítěte může výrazně v uvedeném příkladu zkreslit výstupy z výslechu, ať již proto, že se dítě v horším případě obává případného postihu, "nebude-li správně mluvit", či jen proto, že nechce zarmoutit osobu, vůči níž má důvěru, kterou má rádo (což je obecně jedním z důvodů pro vyloučení rodičů z výslechu). Proto by opatrovník dítěte v takovém případě na základě informací, které sám získal mj. pohovorem s dítětem, měl navrhnout vyloučení takového důvěrníka z výslechu, popř. poukázat na problematičnost výsledků již provedeného výslechu. 

	O dítěti starším 12 let se má dle judikatury (srov. níže) a dnes již i na základě pozitivního práva obecně za to, že je „schopno informaci přijmout, vytvořit si vlastní názor a tento sdělit“, a to v závislosti na své rozumové a volní vyspělosti. Občanský zákoník v § 806 a § 807 v souvislosti s osvojením a v § 867 odst. 2 obecně zakládá domněnku kvalifikované rozumové a volní vyspělosti v návaznosti na věkovou hranici 12 let. Věková hranice 12 let jako předěl, v němž se nabývá omezené svéprávnosti (aetas legitima), není však úplnou novinkou, byla známa např. v uherském právu, platném v rámci Čsl. republiky na Slovensku do r. 1951 (zák. čl. XVI:1876 aj.), a i v řadě dalších právních řádů. Uvedená vyvratitelná domněnka neznamená jen, že v některých případech i dítě starší uvedenou schopnost mít nebude, ale rovněž, že i dítěti mladšímu, zejména bude-li se hranici 12 let věku blížit, je nutno s ohledem právě na jeho rozumovou a volní vyspělost uvedenou způsobilost přiznat. Z komentované zásady rovněž vyplývá omezená procesní způsobilost dítěte. Je třeba si totiž uvědomit, že ve všech řízeních, ať již správních, tak soudních, v nichž je dítě dotčenou osobou, a tedy účastníkem, je toto dítě subjektem řízení, a nikoli jeho objektem, předmětem, a s ohledem na uvedenou zásadu mu tak má být umožněno, aby rovněž uplatňovalo svá práva samostatně vlastním jednáním, bez ohledu na to, že vzhledem k jeho omezené procesní způsobilosti za něho jedná také zákonný zástupce, příp. opatrovník. Řízení, které by proběhlo, lidově řečeno, „o nás bez nás“, nelze považovat z tohoto pohledu za ústavně konformní. To pak platí především u mladistvých starších 15 let, kteří disponují průkazem totožnosti a je jim tak také možno bez zásadních komplikací doručovat písemnosti. Ostatně, podle § 50b odst. 4 písm. b) o. s. ř. se písemnost doručuje rovněž účastníku, je-li účastník zastoupen zákonným zástupcem podle § 23, což sice nedopadá na situace, kdy je dítěti ustanoven procesní opatrovník, ale s ohledem na okolnosti případu je jistě namístě postupovat obdobně, tím spíše, že je [tamtéž, písm. e)] dána možnost doručovat účastníku též tehdy, rozhodne-li tak soud. 

Judikatura:

Podstatné je, že v případě zásahu do osobní svobody existuje obecné základní právo být slyšen před soudem, který o omezení svobody rozhoduje, a to kdykoliv se tak děje (sp. zn. Pl. ÚS 45/04, N 60/36 SbNU 647; rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ve věci Husák proti České republice č. 19970/04 ze dne 4. prosince 2008; Husák aj.). Zásadně není důvod, aby dospělý měl základní právo být slyšen přímo před soudem, když je rozhodováno o omezení jeho osobní svobody, a dítě nikoliv. Za relevantní důvod pro odepření práva dítěte na slyšení je jistě nutno považovat to, že dítě není s ohledem na stupeň svého vývoje schopno vytvořit si vlastní názor a posoudit dosah opatření, které se ho týkají. Při zohlednění konkrétní situace (viz sp. zn. III. ÚS 495/03, N 117/34 SbNU 223) je třeba vycházet z toho, že člověk inteligenčně dospívá mezi 11 a 12 rokem života (Piaget, J. Psychologie inteligence. Praha: Státní pedagogické nakladatelství, 1970. str. 105-128) a na vrcholu výkonu je v tomto ohledu v 16 letech věku. V každém případě před dosažením potřebného stupně vývoje dítěti toto právo nepřiznává žádný lidskoprávní instrument, jak bylo pojednáno výše (bod 15). Proto v případě rozhodování o nařízení ústavní výchovy dítěte staršího 12 let zásadně neexistuje důvod pro odepření práva dítěte na slyšení přímo soudem. Na zákonem dané alternativy bylo tedy vždy nutno nahlížet jako na výjimky, které musí soud ve svém rozhodnutí řádně odůvodnit. 
(II. ÚS 1945/08) 
Ústavní soud nadto chápe právo dítěte na slyšení šířeji než jako pouhou možnost vyjádření svého názoru na projednávanou problematiku. Toto právo je nutno vykládat také v kontextu obecnějšího práva být přítomen projednávání své věci, přičemž jde o důležitou záruku, že o právech dětí není rozhodováno bez jejich účasti. Je třeba zabránit situacím, kdy je dítě považováno za pouhý objekt, o kterém rozhodují jiní. Na nepřípustnost takové praxe upozornil Českou republiku i Výbor pro práva dítěte. Ten ve svých posledních Závěrečných doporučeních adresovaných České republice z roku 2011 právě v kontextu práv garantovaných v čl. 12 Úmluvy o právech dítěte vyslovil znepokojení nad tím, že "tradiční vnímání dětí jako objektů spíše než subjektů práv je velmi rozšířené" (ze dne 4.8.2011, CRC/C/CZE/CO/3-4; § 34). I proto tedy pokud v daném řízení okresní soud jedná o majetku dětí, jde o "záležitost, která se jich dotýká". (...) Ústavní soud přitom nezpochybňuje běžnou praxi vyplývající z § 50b občanského soudního řádu, v souladu s níž je-li strana občanskoprávního řízení zastoupena, soud doručuje pouze zástupci a fakticky tak komunikuje pouze s ním. Nicméně taková situace, jako nastala v projednávané věci, kdy druhé stěžovatelce a třetímu stěžovateli byl fakticky vnucen soudem vybraný právní zástupce (opatrovník), si vyžaduje odlišný postup. V takovém případě zásadně nemůže stačit, pokud soud vedoucí řízení již nadále komunikuje pouze s ustanoveným opatrovníkem. Pokud tomu tak je, soud tím fakticky zastoupenému účastníkovi upírá právo být přítomen jednání a vyjadřovat se ke své věci. Soudy se nemohou bezvýhradně spolehnout na ustanoveného opatrovníka, že bude dodržovat všechny své výše zmíněné povinnosti a intenzivně se zastupovaným komunikovat; nýbrž je třeba dodržování daných povinností ověřovat. Jde totiž o práva samotného účastníka. Není-li zástupce zvolen svobodnou vůlí účastníka, nelze bez dalšího říci, že procesní práva účastníka jsou beze zbytku garantována skrze zástupce. Proto zůstává na odpovědnosti soudu, aby zajistil též možnost zastupovaného účastníka samého, a to i dítěte, účastnit se řízení a vyjádřit svůj názor k věci, pokud to není v rozporu s jeho nejlepšími zájmy. Občanský soudní řád takový postup nevylučuje, neboť § 50b odst. 4 písm. e) umožňuje doručování i zastoupeným účastníkům, rozhodne-li tak soud. Ústavní soud si je vědom, že předmět těchto řízení je odlišný od nyní projednávané věci a může se jevit jako pro účastníka mnohem závažnější. (...) Avšak Ústavní soud je toho názoru, že princip, dle kterého je nepřípustné, aby o právech osob bylo rozhodováno bez toho, aby jim vůbec byla dána možnost se řízení účastnit, vyjádřit v něm svůj názor a hájit svou pozici, lze analogicky uplatnit i v nyní projednávaném případě. Jednak totiž jde o obecný princip, který je nutno vztáhnout na všechna řízení, ve kterých je rozhodováno o lidských právech osob, jako například zde o právu na ochranu vlastnictví. ... Dle názoru Ústavního soudu právo dítěte na slyšení a na účast při jednání soudu nemůže být absolutní. Vždy je třeba přihlédnout k nejlepšímu zájmu dítěte, což je obecný princip regulující veškeré záležitosti týkající se práv dětí (viz čl. 3 Úmluvy o právech dítěte). Aplikace tohoto principu v konkrétní situaci může znamenat, že názor dítěte soudem zjišťován nebude a dítěti ani nebude umožněno, aby bylo přítomno jednání. Takový postup bude zpravidla odůvodněn velmi nízkým věkem dítěte a/či předmětem řízení pro dítě závadným. V projednávané věci však ani jeden z uvedených důvodů naplněn není. (...) Pokud jde o věk dětí, tak v době rozhodování okresního soudu bylo druhé stěžovatelce 16 let a třetímu stěžovateli 9 let. Ústavní soud těžko hledá důvody, zejména u druhé stěžovatelky, proč by neměla být o řízení informována a do něj zapojena. U ní již vzhledem k jejímu věku bylo možno předpokládat plné chápání daného řízení. Pokud by žaloba byla projednávána o dva roky později, stěžovatelka by již byla účastníkem řízení bez jakékoliv ingerence státu. Je tedy neakceptovatelné, aby stěžovatelka - při neexistenci jiného důvodu pro její neúčast na řízení - nebyla o daném řízení nijak informována a do něj nijak zapojena. (...) Věk 18 let nemůže představovat hranici, před kterou dítě do řízení není zapojeno vůbec a po které již plně. (...) Jak ovšem uvádí i Výbor pro práva dítěte (viz bod 31 výše), soudy i další orgány musí vždy vycházet z předpokladu, že dítě je schopno svůj názor vyjádřit a na řízení participovat, a teprve s ohledem na konkrétní okolnosti lze případně dovodit, že tomu tak v daném případě není. Z uvedeného vyplývá, že případné vyloučení dětí z řízení musí být vždy pečlivě odůvodněno, k čemuž však v projednávané věci nedošlo. 
(I. ÚS 3304/13) 
Ústavní soud si je vědom, že nový občanský zákoník stanoví v § 867 odst. 2 in fine, že "o dítěti starším dvanácti let se má za to, že je schopno informaci přijmout, vytvořit si vlastní názor a tento sdělit", nicméně považuje dosažení 12 let za nejzazší možnou hranici a konstatuje, že dostatečnou rozumovou a emocionální vyspělost, kdy je už dítě schopné uceleně prezentovat bez větší újmy svůj názor před soudem, je nutné posuzovat případ od případu (nelze například vyloučit, že i devítileté dítě bude natolik rozumově a emocionálně vyspělé na to, aby bylo vyslechnuto přímo před soudem), přičemž většina děti je schopna se vyjádřit ke svému budoucímu výchovnému uspořádání již po dosažení věku 10 let. Po dosažení této věkové hranice je nezbytné, nebrání-li tomu zvlášť významné okolnosti, zjistit přání dítěte přímo před soudem ... U dětí mladšího věku zpravidla postačí zjistit jeho názor prostřednictvím orgánu sociálně-právní ochrany dětí, znaleckého posudku či prostřednictvím opatrovníka; i v těchto případech ale platí, že znalecký posudek ani stanovisko orgánu sociálně-právní ochrany dětí není víc než zákon, a obecné soudy musí při posuzování názoru dítěte provést samostatnou právní úvahu, která bere v potaz všechny relevantní okolnosti. 
(I. ÚS 2482/13) 
 
Související ustanovení: 

 § 1 - sociálně-právní ochrana dětí, § 7 - všeobecné oznamovací oprávnění, § 10 odst. 4 - všeobecná oznamovací povinnost, § 39 a násl. - výčet typů zařízení, § 48 odst. 2 - výkon sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, § 50 odst. 1 písm. c) - odnětí pověření 

Související předpisy: 

 Úmluva o právech dítěte, 

sdělení č. 54/2001 Sb. m. s., o přijetí Úmluvy o výkonu práv dětí, 

 § 50b odst. 4 písm. b), § 100 odst. 3 o. s. ř., 

§ 806 a 807 obč. zák., 

zák. č. 109/2002 Sb., 

 § 2 odst. 1 písm. c), § 21 odst. 1 písm. b)-f) školského zákona, 

 zák. o soc. službách, 

zák. č. 273/2008 Sb., o Policii ČR, 

 § 150 tr. zákoníku, 

 § 31, § 867 odst. 2, § 2901, § 2910 obč. zák., 

 § 20 odst. 4, § 494 odst. 4 z. ř. s. 

 § 9 

(Právo rodičů a jiných osob odpovědných za výchovu na poskytnutí pomoci při výkonu jejich rodičovských práv a povinností) 
Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Také rodičům a jiným osobám odpovědným za výchovu dítěte se návrhem zákona zajišťuje právo obracet se o pomoc na orgány sociálně-právní ochrany nebo jiné státní orgány, a ty pak jsou povinny v rámci své působnosti jim poskytnout pomoc. Půjde zejména o řešení výchovných problémů s dětmi, problémů v rodině, řešení sociálních otázek apod. 

K § 9 
 
	Ustanovení je formulováno podobně jako předchozí § 8 odst. 1, proto též platí, co je uvedeno v poznámkách k němu. Na prvním místě tedy skutečnost, že se jedná o proklamaci, neboť předmětné právo požádat o pomoc by člověku, zde rodiči či jiné osobě odpovědné za výchovu, samo o sobě příslušelo i bez jeho zákonného zakotvení. Důležitá je tedy především poslední část věty (za středníkem), která dotčeným subjektům zakládá povinnost pomoc poskytnout a žadateli tak korespondující subjektivní právo pomoc obdržet (srov. komentář k § 8 odst. 1). 

	Zatímco dítěti se poskytuje pomoc při ochraně života a dalších (tj. zásadně všech) práv dítěte, tedy v co nejširším pojetí [srov. § 1 odst. 1 písm. a), b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí], zde je rozsah pomoci omezenější - jde o pomoc související s výkonem práv a povinností rodiče. Ačkoli to text explicitně nevyjadřuje, je zřejmé, že se těmito právy a povinnostmi myslí realizace práv a povinností vyplývajících z rodičovské odpovědnosti (§ 865 obč. zák.), byť práva a povinnosti rodiče jsou širší; jejich účelem je zajištění morálního a hmotného prospěchu dítěte (§ 855 odst. 2 obč. zák.). V případě, kdy rodič žádá o pomoc v záležitosti, která buď nesouvisí s výkonem jeho rodičovských práv a povinností, zejména těch vyplývajících z rodičovské odpovědnosti, anebo takový výkon nesleduje morální a hmotný prospěch dítěte, povinnost požadovanou pomoc poskytnout dotčenému subjektu nevzniká. Z tohoto hlediska komentované ustanovení představuje též interpretační vodítko pro realizaci kompetencí orgánu sociálně-právní ochrany, založených na dalších místech zákona, především v § 10 odst. 1, § 11 odst. 1, § 12 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí aj. Je samozřejmé, že záležitost se nemusí dítěte dotýkat bezprostředně, ale vazba na prospěch dítěte je nezbytná vždy. Tak např. hrozba ztráty bydlení v danou chvíli dítěti nepůsobí ještě žádnou újmu, avšak je nesporné, že zajištění odpovídajícího bydlení rodinné domácnosti sleduje i prospěch dítěte, je nezbytnou podmínkou pro realizaci péče o dítě. Proto je namístě poskytnout odpovídající pomoc. Naopak např. při řešení závažných majetkových sporů, které rodič hodlá vést nebo vede (např. ve sporech o dědictví), je taková vazba na prospěch dítěte již vzdálená a pomoc na základě zdejšího ustanovení nárokovat nelze, byť není možné popřít, že v případě, kdy by rodič vysoudil pro sebe značné majetky, mohla by tím a zpravidla by byla zvýšena i životní úroveň dítěte (a z tohoto důvodu se rodič také dožaduje např. bezplatné právní pomoci). Zda vzniká povinnost pomoc poskytnout či nikoli, bude vždy záležet na okolnostech případu a na jejich posouzení dotčeným povinným subjektem. 

	Na rozdíl od § 8 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí neužívá zdejší ustanovení slovní spojení odpovídající pomoc, ale pouze pomoc. Současně však na rozdíl od § 8 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je jasně stanoveno, že se jedná o pomoc v rozsahu působnosti nebo pověření povinných subjektů. To znamená, že nelze nárokovat pomoc, která by v případě státních orgánů vybočovala z mezí jejich zákonem založené kompetence, v případě pověřených osob z mezí rozhodnutí o pověření (srov. § 48 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

	Dotčené subjekty jsou vymezeny taxativně. O pomoc se tak podle zdejšího ustanovení lze obrátit buď 1.) na "orgán sociálně-právní ochrany dětí" (srov. § 4 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), nebo 2.) na jiný "státní orgán, kterému přísluší též ochrana práv a oprávněných zájmů dítěte", 3.) nebo na "pověřenou osobu". Státním orgánem je namístě rozumět "orgán veřejné moci a správy". V souladu s ratiem poznámky pod čarou č. 7 tohoto ustanovení se tímto orgánem má na mysli např. soud či Policie ČR, ale jistě je nutno sem zahrnout např. i obecní (městskou) policii apod. V každém případě komentované ustanovení na rozdíl od § 8 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí neuvádí např. školské či zdravotnické zařízení. Na takové subjekty, podobně jako na poskytovatele sociálních služeb, se rodič bude obracet o případnou pomoc nikoli podle komentovaného ustanovení, ale podle příslušných zvláštních právních předpisů, které případně upravují povinnost poskytnout pomoc, resp. podmínky, za nichž je možno poskytnutí pomoci odmítnout (srov. možnost odmítnout uzavřít smlouvu o poskytování sociálních služeb podle § 91 odst. 3 zák. o soc. službách). 

	Ke zdejšímu ustanovení srov. rovněž základní oprávnění každého, založené v § 2 odst. 1 zák. o soc. službách: „Každá osoba má nárok na bezplatné poskytnutí základního sociálního poradenství o možnostech řešení nepříznivé sociální situace nebo jejího předcházení.“ (§ 37 odst. 2 zák. o soc. službách: „Základní sociální poradenství poskytuje osobám potřebné informace přispívající k řešení jejich nepříznivé sociální situace. Sociální poradenství je základní činností při poskytování všech druhů sociálních služeb; poskytovatelé sociálních služeb jsou vždy povinni tuto činnost zajistit.“). Je-li pak situace kritická, je obecní úřad obce s rozšířenou působností povinen zajistit „osobě, které není poskytována sociální služba, a je v takové situaci, kdy neposkytnutí okamžité pomoci by ohrozilo její život nebo zdraví, poskytnutí sociální služby nebo jiné formy pomoci, a to v nezbytném rozsahu; místní příslušnost se řídí místem trvalého nebo hlášeného pobytu osoby“ [§ 92 písm. a) zák. o soc. službách]. 

	Ani v případě komentovaného ustanovení se § 61 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nevěnuje otázce místní příslušnosti. Platí, co bylo uvedeno v komentáři k § 8 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Pomoc orgány sociálně-právní ochrany, popř. jiné státní orgány poskytnou v rozsahu základního poradenství kterémukoli rodiči, a to současně v mezích jim svěřené působnosti. Lze tak sice požádat o pomoc i krajský úřad, nicméně např. nikoli v rozsahu poskytnutí poradenství při uplatňování nároku dítěte na některou ze sociálních dávek nebo na výživné, neboť tato působnost je svěřena obecnímu úřadu, resp. obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností [srov. § 10 odst. 1 písm. f), § 11 odst. 1 písm. e) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. Lze mít současně za to, že dožaduje-li se rodič pomoci v rozsahu předvídaném v § 10 a 11 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je namístě žadateli poskytnout pouze základní poradenství a současně jej odkázat na místně a funkčně příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí, jímž je obecní úřad obce s rozšířenou působností podle místa trvalého pobytu dítěte. 

Judikatura:

Viz judikaturu k § 1, č. 1 a 3. 
 
Související ustanovení: 

 § 1 - sociálně-právní ochrana dětí, § 8 odst. 1 - právo dítěte na poskytnutí odpovídající pomoci, § 9a odst. 1 - intervenční povinnost orgánu sociálně-právní ochrany, § 10 odst. 1 - některé činnosti orgánů sociálně-právní ochrany, § 11 odst. 1, 5 - poradenská činnost, § 12 odst. 2 - povinná pomoc po nařízení ústavní výchovy, § 48 odst. 2 - výkon sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, § 61 - místní příslušnost 

Související předpisy: 

 § 5, § 260 o. s. ř., 

 § 2, § 6, § 7 zák. č. 553/1991 Sb., o obecní policii, 

 § 4, § 36 odst. 2 spr. řádu, 

 § 2 odst. 1, § 91 odst. 3, § 92 písm. a) zák. o soc. službách, 

 § 2, § 10, § 13 zák. č. 273/2008 Sb., o Policii ČR, 

 § 855 odst. 2, § 865 obč. zák., 

 § 14, § 474 odst. 2 z. ř. s. 

 § 9a 

(Intervenční povinnost orgánu sociálně-právní ochrany [1]; Zásada proporcionality a subsidiarity opatření sociálně-právní ochrany [2]; Postup lege artis [2, druhá za stř.]; Povinnost řídit se standardy kvality sociálně-právní ochrany [3, 4]) 
PhDr. Miloslav Macela 
Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: Vkládá se nový § 9a, který upravuje opatření sociálně-právní ochrany používaná v situacích, kdy je ohrožena řádná výchova a příznivý vývoj dítěte. Opatření sociálně-právní ochrany mají komplexní charakter a jsou vykonávána s využitím odborných metod sociální práce, opatření a postupů odpovídajících současným vědeckým poznatkům. Vyjadřuje se také nezbytnost a důležitost prvotní a společné odpovědnosti rodičů nebo jiných osob odpovědných za výchovu dítěte a nezbytnost poskytování potřebné pomoci těmto osobám, pokud nejsou schopny péči o děti nebo jejich výchovu řešit svými silami. Zakotvuje se, jako základní princip, důraz na kvalitu poskytování sociálně-právní ochrany, a to prostřednictvím standardů kvality sociálně-právní ochrany. Dále jsou definovány okruhy standardů kvality sociálně-právní ochrany, kterými jsou povinny se orgány sociálně-právní ochrany a osoby pověřené k výkonu sociálně-právní ochrany nebo zařízení sociálně-právní ochrany při výkonu sociálně-právní ochrany řídit. Standardy kvality budou upraveny v prováděcím právním předpise. 

K odst. 1 a 2 
 
	Intervenční povinnost. Ustanovení odst. 1 a 2 zdůrazňují zásady, které i před 1. lednem 2013 vyplývaly již ze samé systematiky zákona a z ústavně konformního výkladu zákona. 

	První odstavec ukládá orgánu sociálně-právní ochrany dětí povinnost intervenovat v zájmu dítěte vždy, nastane-li situace, kterou osoby, které dítě po právu vychovávají, nejsou schopny samy řešit. Není tu tak nutno vyčkávat až na okamžik, kdy tyto osoby v souladu s § 9 zák. o soc.-práv. ochraně dětí o pomoc samy požádají, ani na okamžik, kdy by situace v domácnosti dospěla do tak krizového momentu, kdy by bylo nezbytné dítě z rodiny odejmout podle § 16. Je-li orgánu veřejné správy svěřena určitá působnost, pak z povahy věci vyplývá, že takový orgán je nejen oprávněn, ale i povinen takovou kompetenci využívat. Z tohoto hlediska se nejedná o novou normu, ale proklamaci již existující zásady. 

	Důležitá je však v odst. 1 vymezená oblast intervence orgánu sociálně-právní ochrany. Ustanovení uvádí nejen přijetí opatření na ochranu dítěte, což by vyplývalo již ze samotné věcné působnosti zákona (§ 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), ale rovněž opatření "k poskytnutí pomoci rodičům nebo jiným osobám odpovědným za výchovu dítěte". Nelze tak uměle oddělovat oba okruhy adresátů intervence, tedy děti na straně jedné a rodiče (příp. jiné osoby odpovědné za péči) na straně druhé. Tím se rovněž doplňuje rozšířené pojetí předního hlediska sociálně-právní ochrany, zakotvené v § 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, zahrnující dnes rovněž ochranu rodičovství a rodiny a vzájemné právo rodičů a dětí na rodičovskou výchovu a péči (viz komentář k § 5). 

	Zásady proporcionality a subsidiarity opatření sociálně-právní ochrany vyplývají již ze slov odst. 1, kde se hovoří o přijetí nikoli jakéhokoli opatření sociálně-právní ochrany, ale o opatření potřebném, tedy odpovídajícím danému případu. K identifikaci správného způsobu intervence, tedy ke správné volbě potřebného opatření slouží v první řadě metody a nástroje sociální práce. Na úrovni zákona to jsou "vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny" [§ 10 odst. 3 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí] a jeho aktualizace, dále "individuální plán ochrany dítěte" [§ 10 odst. 3 písm. d), odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí] a "případová konference" [§ 10 odst. 3 písm. e) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. 

	Zásada proporcionality (přiměřenosti) při volbě vhodného opatření spočívá v tom, že na základě vyhodnocení situace dítěte je postupem lege artis (viz dále) zvoleno opatření svou intenzitou a charakterem odpovídající objektivně zjištěné závažnosti případu. Opatření by při delší spolupráci, tedy nejde-li o jednorázovou intervenci, měla být zvolena tak, aby na sebe navazovala a vzájemně se ovlivňovala, což je především úloha individuálního plánu ochrany dítěte a jeho pravidelné aktualizace. 

	Zásada subsidiarity je vyjádřena v odst. 2 větě druhé před středníkem a vychází již z ústavně a mezinárodněprávně zakotvených základních práv na ochranu rodinného života. Vždy mají přednost opatření, která zabezpečí péči o dítě v jeho rodinném prostředí, a pouze tehdy, je-li to vyloučeno, lze uvažovat o náhradní péči. Tam pak mají před náhradní péčí ústavního typu přednost vždy ta opatření, která zabezpečí péči o dítě v péči rodinného typu, tedy péči individuální. 

	Postup lege artis je takový postup, který je v souladu s obvyklými a obecně uznávanými postupy daného oboru nebo odvětví, vyjádřenými ať již formou nepsaných pravidel, tak doporučení odborných kapacit, závěrů odborných konferencí, shrnutí tzv. dobré praxe, jakož i obsahem náplně vědních a aplikovaných oborů, jak jsou aktuálně přednášeny vysokoškolskými pracovišti apod. To se samozřejmě týká i sociální práce a souvisí úzce s kvalifikačními předpoklady k jejímu výkonu. Komentované ustanovení v odst. 2, větě druhé za středníkem, takový postup definuje jako "postup s využitím metod sociální práce a postupů odpovídajících současným vědeckým poznatkům". Lex artis nelze vzhledem k uvedenému vymezit zákonem, a dokonce ani prováděcím právním předpisem, již pro samu dynamiku vývoje jak v oblasti metod, tak vývoje vědeckých poznatků. Obdobná zásada postupu lege artis je zakotvena napříč právním řádem. Tak zákon č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví, užívá pojem "soudobé vědecké poznatky", o "vědeckých poznatcích" použitelných ve vězeňství hovoří zák. č. 555/1992 Sb., o Vězeňské službě a justiční stráži; o "současných poznatcích vědy a klinické medicíny" hovoří zákon o specifických zdravotních službách č. 373/2011 Sb., zatímco zákon o zdravotních službách hovoří o "poskytování zdravotních služeb na náležité odborné úrovni", podobně zákon o sociálních službách hovoří o poskytování služeb "v náležité kvalitě" atd. Až na výjimky, související např. se standardy kvality, se právní předpisy bližšímu vymezení vyhýbají, a hodnocení postupu lege artis je ponecháno odborné diskusi a v případě sporů pak znaleckému zkoumání. Nejinak je tomu i v oblasti sociálně-právní ochrany dětí, byť určité rámcové zaměření správných postupů obsahuje jak systematika a jednotlivá ustanovení části třetí zákona, tak prováděcí vyhláška č. 473/2012 Sb., zejména zakotvením standardů kvality, a v neposlední řadě popis postupů lege artis pro určité výseky činnosti orgánů sociálně-právní ochrany vyplývá i z metodické činnosti ať již krajských úřadů, tak zejména Ministerstva práce a sociálních věcí.17) Nicméně jedná se o zdroje z povahy věci neúplné. Jak vyplývá z výše uvedeného, primárním zdrojem zásad postupů lege artis jsou "současné vědecké poznatky"; a tedy v první řadě aktuální odborná literatura. 

K odst. 3 
 
	Ustanovení odst. 3 zakládá povinnost orgánů sociálně-právní ochrany, zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc a pověřených osob řídit se při své činnosti standardy kvality sociálně-právní ochrany. Standardy kvality nejsou v sociální oblasti neznámým pojmem. Poskytovatelé sociálních služeb jsou povinni již od roku 2007 dodržovat standardy kvality sociálních služeb (§ 88 zák. o soc. službách). Cílem standardizace je vytvoření podmínek pro systematickou práci s rodinami, a to jak vnějších (srovnatelné nároky na poskytování služby, transparentní prostředí pro klienty), tak vnitřních (odpovídající personální zajištění, postupy práce, kontrolní mechanismy atd.). Nastavení standardu (tedy určité normy činnosti či jednání) neznamená "zprůměrování" úřadů či služeb. Proto se v některých vyspělých sociálních systémech hovoří o minimálních standardech kvality. 

	Kritéria standardů jsou na základě zmocňovacího ustanovení § 58b zák. o soc.-práv. ochraně dětí upravena prováděcí vyhláškou č. 473/2012 Sb., resp. v přílohách této vyhlášky č. 1 až 3. V zásadě lze rozlišit dva typy standardů: 
 
a) pro orgány sociálně-právní ochrany (příloha č. 1), tedy standardy upravující činnost správního orgánu, 
 
b) pro pověřené osoby (příloha č. 2) a zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc (příloha č. 3), které svým charakterem odpovídají standardům kvality sociálních služeb. 
 
	V případě standardů orgánů sociálně-právní ochrany jde do jisté míry o průlomovou záležitost, neboť podobná úprava činnosti správního orgánu nemá v českém právním řádu obdobu. Nejde však o aktivitu, která by vybočovala ze záměrů v oblasti standardizace veřejné správy. Vláda v prosinci 2011 v souvislosti s projednáváním materiálu Ministerstva vnitra Analýza aktuálního stavu veřejné správy definovala opatření k zefektivnění a modernizaci veřejné správy. Jedním z nich byla i standardizace výkonu přenesené působnosti, definovaná jako "optimální nastavení výkonu konkrétního procesu při realizaci každé jednotlivé činnosti vykonávané v rámci agendy, a to prostřednictvím jejího procesního modelu". Za obecnou "normu" lze považovat správní řád, zejména hlavu II upravující základní zásady činnosti správního orgánu (§ 2-8 spr. řádu). Standardy kvality sociálně-právní ochrany zároveň upravují podmínky, v nichž budou pracovníci správního orgánu svou činnost vykonávat. Jde zejména o nastavení minimálního standardu personálního, technického a organizačního zajištění výkonu sociálně-právní ochrany, např. stanovením odpovídajícího počtu pracovníků, materiálního a technického zázemí pracovišť, zaškolení pracovníků a podpory jejich dalšího profesního rozvoje atd. Součástí kritérií je tak (v případě obecních úřadů obcí s rozšířenou působností) např. počet pracovních úvazků vycházející z náročnosti sociálně-právní ochrany v příslušném správním obvodu, maximální počet rodin, s nimiž může sociální pracovník současně pracovat atd. Důležitý je princip klíčového sociálního pracovníka (koordinátora případu), který zajišťuje kontinuální práci s dítětem a rodinou a řídí (prostřednictvím individuálního plánu ochrany dítěte) průběh výkonu sociálně-právní ochrany u daného případu. 

	Záležitosti, které jsou v obecné rovině řešeny správním řádem (podávání informací, rovné postavení klientů, stížnostní postupy atd.) rozvádí standardy kvality sociálně-právní ochrany do větších podrobností (případně je uložena povinnost rozpracovat je formou vnitřního předpisu). Velký důraz je kladen na oblast komunikace s klientem, především s dětmi, prostřednictvím povinného zveřejňování informací ve formě srozumitelné cílové skupině. 

	Standardy zároveň úžeji vymezují povinnosti vyplývající z dalších právních předpisů, například zákona č. 312/2002 Sb., o úřednících územních samosprávních celků nebo zákona o sociálních službách. Jako příklad lze uvést specifikaci způsobu dalšího vzdělávání zaměstnance zařazeného do orgánu sociálně-právní ochrany, kdy povinnost průběžného vzdělávání v rozsahu 18 dnů během tří let je upřesněna tak, že toto vzdělávání probíhá ve vzdělávacích kurzech akreditovaných MPSV. Zaměstnanec tak zároveň naplní povinnost dalšího vzdělávání sociálního pracovníka, která mu vyplývá ze zákona o sociálních službách (§ 111). 

	Otázku závaznosti standardů pro územní samosprávné celky řeší § 61 odst. 2 obecního zřízení (a obdobně § 31 odst. 3 zákona č. 131/2000 Sb., o hlavním městě Praze, a § 30 krajského zřízení), podle něhož se obec při výkonu přenesené působnosti řídí zákony a dalšími právními předpisy. Podle § 58a zák. o soc.-práv. ochraně dětí jsou působnosti stanovené krajskému úřadu, obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností a obecnímu úřadu výkonem přenesené působnosti. "Právní síla" vyhlášky je proto v tomto případě dostačující. Kvalitní výkon sociálně-právní ochrany ovlivňují i záležitosti, které lze označit za výhradně samostatnou působnost příslušného územního samosprávného celku. Jde zejména o stanovení počtu pracovníků úřadu, způsob jejich výběru atd. Standardy kvality sociálně-právní ochrany si nečiní ambici do této samostatné působnosti zasahovat nebo ji omezovat. Vychází se z logického předpokladu, že systematická sociální práce vyžaduje odpovídající personální obsazení, přičemž čím je sociální situace v regionu nepříznivější, tím větší je potřeba kvalifikovaných odborníků pro řešení problémů a ochranu práv dětí. Standardy kvality sociálně-právní ochrany jsou tak pro samosprávný orgán formou určité zpětné vazby o dopadech jeho rozhodnutí, tedy např. zprávou o nedostatečném personálním zajištění agendy, což znamená vážné ohrožení kvality jejího výkonu. Je pak na rozhodnutí obce, zda podmínky vytvoří (s finanční podporou státu, viz následující bod) nebo se rozhodne, že výkon této agendy nebo její část přenechá na základě veřejnoprávní smlouvy jinému správnímu úřadu. V této souvislosti je třeba připomenout, že před reformou veřejné správy existovalo v České republice 76 pracovišť sociálně-právní ochrany (v rámci bývalých okresních úřadů), zatímco v současné době se (při započítání úřadů městských obvodů a městských částí) blíží třem stovkám. Přenos přenesené působnosti formou určitého sankčního mechanismu je krajním způsobem "vymáhání" dodržování standardů kvality (srov. výklad k § 4 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

	Pro praktické zavádění standardů je klíčová i otázka financování. Agenda sociálně-právní ochrany je na rozdíl od jiných činností vykonávaných v rámci přenesené působnosti financována samostatnou dotací ze státního rozpočtu (od roku 2013 z kapitoly MPSV). Ustanovení § 58 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí stanoví, že náklady vzniklé v souvislosti s výkonem sociálně-právní ochrany nese stát. Pokud je obecně závazným právním předpisem stanoven určitý standard zajištění a výkonu činnosti v přenesené působnosti, musí tomu odpovídat i výše dotace ze státního rozpočtu (srov. výklad k § 58 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

	Standardy kvality sociálně-právní ochrany jsou závazné nejen pro úřady samosprávných celků, ale rovněž pro "státní" orgány sociálně-právní ochrany včetně MPSV, Úřadu pro mezinárodně právní ochranu dětí a Úřadu práce ČR. Odlišné postavení jednotlivých orgánů sociálně-právní ochrany je řešeno v rámci prováděcí vyhlášky č. 473/2012 Sb., kdy je u některých kritérií stanovena pro příslušný orgán sociálně-právní ochrany výjimka (kritérium se u tohoto orgánu nehodnotí). Jako příklad lze uvést oblast personálního zabezpečení, např. kritéria 4b a 8d stanovující počet zaměstnanců orgánu sociálně-právní ochrany a maximální počet rodin, s nimiž může tento zaměstnanec současně pracovat. Tato kritéria jsou závazná pouze pro obecní úřady obcí s rozšířenou působností. Relevance kritérií vyplývá rovněž z dané situace příslušného orgánu sociálně-právní ochrany. Takovým orgánem je mj. každý obecní úřad v České republice. Pokud obecní úřad nemá žádné pracovní pozice vztahující se k výkonu sociálně-právní ochrany, jsou pro něj kritéria zabývající se otázkou profesního rozvoje zaměstnanců (jejich přijímání, zaškolování atd.) bezpředmětná, ačkoliv tato kategorie orgánů sociálně-právní ochrany není z hodnocení kritérií výslovně vyjmuta. 

	Standardy pro pověřené osoby jsou oproti výše řečenému obdobou standardů kvality, jimiž se řídí poskytovatelé sociálních služeb. U pověřených osob jsou prováděcí vyhláškou upraveny standardy pro pověřené osoby působící v oblasti doprovázení osob pečujících a osob v evidenci [§ 48 odst. 2 písm. d) a f) zák. o soc.-práv. ochraně dětí], zajišťujících přípravy žadatelů o zprostředkování osvojení a pěstounské péče včetně poskytování odborné pomoci těmto žadatelům [§ 48 odst. 2 písm. e) zák. o soc.-práv. ochraně dětí] a zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Není náhodou, že jde o činnosti, které nepokrývá současně registrace k poskytování některého z druhů sociální služby (k překryvu činnosti pověřených osob a poskytovatelů sociálních služeb viz výklad k § 48 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Zákonná úprava však nevylučuje, aby do budoucna byla upravena podrobná kritéria i pro další typy pověření. 

	Plnění standardů se hodnotí systémem bodů, jde tedy o obdobu systému užívaného v oblasti sociálních služeb. V praktické rovině má však systém bodování smysl pouze u osob pověřených k výkonu sociálně-právní ochrany a zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, kde lze při dosažení určitého počtu bodů prohlásit příslušné kritérium za splněné. Správní orgán však nemůže dodržovat pravidla např. z 80%, povinnosti vyplývající z právního předpisu (tedy i dodržování standardů sociálně-právní ochrany) musí naplnit bezezbytku. Základní rozdíl mezi oběma typy standardů zdůrazňuje i odlišný způsob kontroly jejich naplňování. Kontrola dodržování standardů kvality u orgánů sociálně-právní ochrany je předmětem kontroly výkonu přenesené působnosti a provádí ji nadřízený správní orgán. Kontrolní orgán může uložit orgánu obce či kraje splnit úkol stanovený zákonem nebo provést nápravu nezákonného postupu či jiných nedostatků zjištěných při kontrole (§ 129b obecního zřízení, podobně § 115 zákona o hlavním městě Praze a § 88 krajského zřízení). Jako naprosto krajní a výjimečné opatření v případě zjištění závažných nedostatků v plnění povinností v rámci přenesené působnosti (tedy i naplňování standardů kvality sociálně-právní ochrany) lze uvést možnost přenesení výkonu této působnosti na jiný správní orgán. U pověřených osob (včetně zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc) je kvalita poskytování sociálně-právní ochrany předmětem inspekce (§ 50a zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Pro postup při této inspekci platí obdobně ustanovení zákona o sociálních službách (§ 97-99 zák. o soc. službách). 

	S účinností od 1. 7. 2017 je nedodržování standardů kvality sociálně-právní ochrany pověřenými osobami možno posuzovat jako přestupek [viz § 59f odst. 1 písm. k) zák. o soc.-práv. ochraně dětí], za nějž lze uložit pokutu až ve výši 50 000 Kč. 

K odst. 4 
 
	Rámcový obsah standardů kvality sociálně-právní ochrany obsahuje přímo zákon o sociálně-právní ochraně dětí, a to ve čtyřech okruzích (principy a bodové hodnocení výkonu sociálně-právní ochrany, sociální práce s klientem, personální a organizační zajištění, technicko-provozní zajištění). V současné době jsou prováděcí vyhláškou č. 473/2012 Sb. formou jednotlivých kritérií podrobně řešeny všechny tyto okruhy. U způsobu bodového hodnocení prováděcí vyhláška č. 473/2012 Sb. v § 6 stanoví, že za každé splněné kritérium se započte jeden bod. 

Související ustanovení: 

 § 1 - sociálně-právní ochrana dětí, § 6 - pojem ohroženého dítěte, § 9 - právo rodičů a jiných osob odpovědných za výchovu na poskytnutí pomoci při výkonu jejich rodičovských práv a povinností, § 10 odst. 3 - základní nástroje sociální práce, § 48 odst. 2 - výkon sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, § 50a - inspekce poskytování sociálně-právní ochrany, 58 - náklady vzniklé v souvislosti s výkonem sociálně-právní ochrany 

§ 59f - přestupky 

Související předpisy: 

 § 61 odst. 2 obecního zřízení, 

 § 30 krajského zřízení, 

 § 31 odst. 3 zák. č. 131/2000 Sb., o hlavním městě Praze, 

 § 88, § 97 až 99, § 111 zák. o soc. službách, 

zák. č. 302/2002 Sb., o úřednících územních samosprávných celků a o změně některých zákonů, 

 § 2-8, § 42, § 80, § 137 spr. řádu, 

 § 98 zák. o zdrav. službách, 

prováděcí vyhláška č. 473/2012 Sb. 

Literatura:

Macela, M. Sociálně-právní ochrana dětí a standardizace výkonu přenesené působnosti. Obec a finance. 2013, 18(1), s. 46-47. 
Macela, M. Standardy kvality jako základ spravedlivého financování sociálně-právní ochrany dětí. Obec a finance. 2013, 18(5), 36-37. 
 
ČÁST TŘETÍ 

OPATŘENÍ SOCIÁLNĚ-PRÁVNÍ OCHRANY 

	Část třetí (§ 10-38b) představuje nejrozsáhlejší oblast úpravy zákona o sociálně-právní ochraně dětí. Přestože je nazvána "opatření sociálně-právní ochrany", je rovněž úpravou kompetenční, neboť vymezuje povinnosti jednotlivých orgánů sociálně-právní ochrany na poli preventivní a poradenské činnosti (§ 10-12), opatrovnictví a poručenství (§ 17), zprostředkování osvojení a pěstounské péče (§ 19a-27), v souvislosti s výkonem ústavní a ochranné výchovy (§ 28-30), při péči o děti vyžadující zvýšenou pozornost včetně sociální kurately pro děti a mládež (§ 31 až 34), v oblasti sociálně-právní ochrany ve vztahu k cizině (§ 35-36) a ve zvláštních případech (§ 37). Do této "kompetenční" oblasti spadá rovněž vymezení působnosti komisí pro sociálně-právní ochranu dětí na úrovni obcí s rozšířenou působností (§ 38 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) a poradních sborů krajů a ministerstva (§ 38a, resp. § 38b). 

	Zároveň jsou v této části upraveny základní metody sociální práce (§ 10 odst. 3, § 32 odst. 3), výchovná opatření (§ 13-13a) a opatření na ochranu dětí (§ 14-16a) opět spolu s vymezením kompetencí a postupů orgánů sociálně-právní ochrany, soudů a případně i dalších subjektů při jejich přijímání a realizaci. 

	Specificky je do této části vložena i definice pěstounské péče na přechodnou dobu (§ 27a). Zatímco u ostatních typů náhradní rodinné péče jsou základní parametry upraveny přímo v občanském zákoníku, v případě pěstounské péče na přechodnou dobu se v občanském zákoníku v § 958 odst. 3 odkazuje ohledně podrobností na jiný zákon, tedy na zákon o sociálně-právní ochraně dětí. 

HLAVA I 

PREVENTIVNÍ A PORADENSKÁ ČINNOST 

 § 10 

(Některé činnosti orgánů sociálně-právní ochrany [1, 3 a), b)]; Úkoly územních korporací v samostatné působnosti [2]; Základní nástroje sociální práce [3 c) - e), 5]; Všeobecná oznamovací povinnost [4]) 
Mgr. Klára Trubačová 
Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Jedním ze základních principů sociálně-právní ochrany je předcházení vzniku problémů nebo jejich narůstání, jde-li o výchovu dítěte nebo péči o dítě. Proto velmi významnou úlohu v tomto směru bude mít preventivní a poradenská činnost. Vyhledávání dětí, u nichž lze určité problémy předpokládat, sledování těchto problémů a poskytování včasné pomoci je cesta k řešení problémů v jejich počátcích, popřípadě takový postup umožní zamezit vzniku problémů. Vyhledávání dětí, jejichž situaci je nutno hodnotit jako stav ohrožení nebo narušení příznivého vývoje, je uloženo jako povinnost obcím [v přenesené působnosti, tj. obecním úřadům], tedy orgánům sociálně-právní ochrany, které z hlediska možnosti sledování problémů v péči o děti a v jejich chování mají k nim nejblíže. Obce budou též poskytovat rodičům poradenství při výchově a v péči o děti. Poradenská činnost bude spočívat také v tom, že budou rodičům poskytovat potřebné informace při uplatňování nároků na dítě, jako jsou například výživné a sociální dávky. 

	[Obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností] se ukládá sledovat působení nepříznivých vlivů na děti a činit potřebná opatření. Ostatním státním orgánům, obcím, zařízením a dalším subjektům se dává povinnost děti, u nichž se vyskytly vymezené problémy, oznamovat [obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností]. 

	V rámci preventivní činnosti klade návrh zákona důraz na neformální, osobní a diferencované působení na děti. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: Pro zkvalitnění preventivní a poradenské činnosti v oblasti sociálně-právní ochrany se vymezují a upřesňují další instituty a pravomoci pro plnění povinností obecních úřadů obcí s rozšířenou působností. Ukládá se jim pravidelně vyhodnocovat situaci dítěte, zpracovávat na základě vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny individuální plán ochrany dítěte, pořádat případové konference, v rámci které budou řešeny konkrétní situace ohrožených dětí a jejich rodin za účasti rodičů apod. Vymezují se skutečnosti, které se musí v individuálním plánu ochrany dítěte uvádět, a rozšiřuje se [v novelizovaném § 12 odst. 1 a novém znění § 13 odst. 1 písm. d)] možnost uložit rodičům povinnost využít odbornou poradenskou pomoc. 

	K úpravě nových nástrojů v oblasti preventivní a poradenské činnosti orgánů sociálně-právní ochrany dětí se zavázala Česká republika v rámci "Obecných opatření k výkonu rozsudků Evropského soudu pro lidská práva - prevence odebírání dětí z péče rodičů ze sociálně ekonomických důvodů" (usnesení vlády č. 882 ze dne 7.12.2010). V tomto materiálu byl Ministerstvu práce a sociálních věcí uložen úkol připravit do konce roku 2011 novelizaci zákona č. 359/1999 Sb., která bude kromě jiného zahrnovat 

	- zakotvení povinnosti orgánu sociálně-právní ochrany dětí postupovat podle individuálního plánu ochrany dítěte, 

	- zakotvení institutu případových konferencí jako jedné z metod práce orgánů sociálně-právní ochrany dětí při řešení situace ohrožené rodiny s dítětem, včetně realizace případových konferencí v průběhu soudního řízení o svěření dítěte do náhradní péče, 

	- zabezpečení širšího zapojení pomáhajících organizací do řešení případů ohrožených rodin s dětmi. 

	[Individuální plán.] V případě individuálního plánu bude k jeho vypracování přistoupeno až v návaznosti na vyhodnocení situace dítěte [a pouze v případě, kdy se ve smyslu § 54 a 55 zakládá spisová dokumentace]. U jednorázových a dočasných případů [zpravidla v případě opatrovnictví, upraveného v § 17 písm. a)] proto nebude třeba individuální plán ochrany dítěte [ve smyslu odst. 3 písm. d)] vypracovat. Individuální plán bude vedle identifikace příčin ohrožení dítěte zahrnovat zejména vymezení opatření k zajištění ochrany dítěte, opatření k poskytnutí pomoci rodině ohroženého dítěte a k posílení funkcí rodiny s důrazem na přijetí opatření, která umožní setrvání dítěte v jeho přirozeném prostředí (péče rodičů nebo jiných blízkých osob), anebo která umožní co nejrychlejší návrat dítěte do rodiny, stanovení časového harmonogramu pro provádění jednotlivých opatření a způsob vyhodnocování jejich plnění. Obsah individuálního plánu ochrany dítěte bude blíže upraven prováděcí vyhláškou Ministerstva práce a sociálních věcí v souladu se zmocněním v § 58b odst. 2 písm. b). 

	Případová konference představuje metodu sociální práce, která je již dnes běžně využívána v praxi orgánů sociálně-právní ochrany dětí. Jedná se nejen o způsob projednání situace ohroženého dítěte s rodiči nebo i se samotným dítětem, ale rovněž o účinný nástroj multidisciplinární spolupráce při řešení případu ohroženého dítěte, který umožňuje zapojení dalších pomáhajících a zúčastněných subjektů a osob. Účast přizvaných odborníků a zástupců ostatních orgánů a subjektů na případové konferenci je dobrovolná, neboť případovou konferenci je třeba pořádat na principu spolupráce všech dotčených subjektů s tím, že orgán sociálně-právní ochrany dětí plní roli koordinátora zúčastněných subjektů, nikoliv roli orgánu, který ostatním subjektům ukládá autoritativně úkoly a povinnosti. Účast přizvaných osob na případové konferenci se považuje za jiný úkon v obecném zájmu, při kterém vzniká povinnost zaměstnavatele uvolnit zaměstnance k účasti na tomto jednání a zúčastněným osobám vzniká právo na náhradu mzdy nebo na náhradu ušlého výdělku obdobně jako v případě účasti na jednání komise pro sociálně-právní ochranu dětí podle § 38 odst. 7 zákona č. 359/1999 Sb. Jak vyplývá z nového ustanovení § 14 odst. 2, orgán sociálně-právní ochrany dětí bude povinen uspořádat případovou konferenci vždy před podáním návrhu soudu na některé z opatření, kterým se zasahuje do rodičovské zodpovědnosti rodičů nebo kterým se dítě svěřuje do náhradní péče, s výjimkou případů, kdy je uspořádání případové konference fakticky nemožné nebo zjevně bezúčelné. Uspořádání případové konference pak bude přicházet v úvahu ještě v průběhu soudního řízení o svěření dítěte do náhradní péče. 

	Za účelem prohloubení spolupráce mezi subjekty povinnými informovat orgán sociálně-právní ochrany, je nově zakotvena povinnost orgánu sociálně-právní ochrany dětí informovat toho, kdo oznámil skutečnosti nasvědčující tomu, že jde o dítě uvedené v § 6, o tom, zda se na základě provedeného šetření podezření na ohrožení dítěte potvrdilo či nikoliv. Oznamovatel se tedy dozví, že se na dítě bude orgán sociálně-právní ochrany dětí dále zaměřovat a bude činit potřebná opatření. 

	Zdravotnická zařízení jsou v současné úpravě povinna zaznamenávat úrazy dětí pouze v případě podezření z týrání, zneužívání dítěte nebo zanedbávání péče o něj. Tato úprava se jeví jako nadbytečná vůči úpravě obecné oznamovací povinností podle § 10 odst. 4 zákona č. 359/1999 Sb. a bude vypuštěna. Oznamování podezření na týrání, zneužívání a zanedbávání dítěte bude řešeno v rámci obecné oznamovací povinnosti zdravotnických zařízení podle § 10 odst. 4, s případnou sankcí za přestupek nebo správní delikt podle § 59e a § 59k v případě porušení této povinnosti. 

Přehled výkladu: 
 
I. Obecně k činnostem sociální prevence v přenesené působnosti 
 
II. Úkoly územních samosprávných korporací v samostatné působnosti 
 
III. Základní činnosti sociální práce obecně 
 
IV. Vyhodnocování situace dítěte, individuální plán a případová konference 
 
V. Všeobecná oznamovací povinnost 
K odst. 1 
 
I. Obecně k činnostem sociální prevence v přenesené působnosti 
 
	V předchozích částech zákona je definován pojem sociálně-právní ochrany včetně základního vymezení orgánů, které ji zajišťují. Část třetí zákona o sociálně-právní ochraně dětí navazuje na toto vymezení ustanoveními, která podrobně specifikují kompetence jednotlivých orgánů veřejné správy (sociálně-právní ochrany). Úprava začíná u nejnižšího článku soustavy těchto orgánů, obecních úřadů. Jejich působení je orientováno především do oblasti prevence. Obecní úřad je povinen vykonávat základní depistáž, tedy vyhledávat děti potenciálně či fakticky ohrožené (srov. výklad k § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). V případě, že obecní úřad zjistí skutečnosti nasvědčující, že jde o ohrožené dítě, oznamuje tuto skutečnost obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností. Vedle toho však může obecní úřad sám působit na rodiče, aby plnili povinnosti vyplývající z rodičovské odpovědnosti, případně s nimi projednat odstranění nedostatků ve výchově. Podobně může projednat nedostatky v chování i s dítětem. V minulosti byly tyto povinnosti spojeny s kompetencí ukládat výchovná opatření, od 1. ledna 2013 však došlo k přesunu této působnosti na obecní úřady obcí s rozšířenou působností. Obecní úřad se však může obracet na soud s podněty k opatřením týkajícím se výchovy dítěte (srov. výklad k § 14 odst. 6). 

	Preventivní činnost obecního úřadu se zaměřuje nejen na děti ohrožené, ale z podstaty věci rovněž na širší okruh rodičů a dětí. Vychází se z předpokladu, že místní orgán je rodinám a dětem nejblíže, zná jejich situaci a dokáže proto reagovat operativněji než úřad vyšší úrovně. V některých případech intervence obecního úřadu dostačuje a může např. dojít po pouhém projednání nedostatků ve výchově dítěte k nápravě poměrů. Není také vyloučeno, aby obecní úřad činil tyto kroky vůči dětem, které jsou zařazeny do základní evidence příslušného obecního úřadu obce s rozšířenou působností (a jejich rodinám). V takovém případě by však měly být úkony obecního úřadu koordinovány s tímto pracovištěm. 

	Součinnost obecních úřadů s obecním úřadem obce s rozšířenou působností lze využít systémově při naplňování standardů kvality sociálně-právní ochrany, konkrétně kritéria č. 1 zaručujícího účinné poskytování sociálně-právní ochrany na celém území správního obvodu obce s rozšířenou působností. Obecní úřad se může stát nositelem informací o možnostech pomoci, resp. "kontaktním místem". Poskytování či zprostředkování poradenství ostatně předpokládá i komentované ustanovení, a to při uplatňování nároků dítěte podle zvláštních právních předpisů (především sociálních dávek). Rozsah poradenství poskytovaného obecním úřadem však může být samozřejmě širší. 

	Specifickou povinností obecního úřadu je sledovat, zda je dětem zamezováno v přístupu do prostředí, které je z hlediska jejich vývoje a výchovy ohrožující. Jde například o herny, kam je zakázán vstup osob mladších 18 let. Tato povinnost je spojena s kontrolními oprávněními z jiných právních předpisů (např. v oblasti ochrany před škodami působenými tabákovými výrobky, alkoholem a jinými návykovými látkami). 

K odst. 2 
 
II. Úkoly územních samosprávných korporací v samostatné působnosti 
 
	Jako součást preventivních aktivit je v odst. 2 zmíněna role obcí a krajů vytvářet v samostatné působnosti předpoklady pro aktivity dětí v oblastech kulturní, sportovní, vzdělávací a zájmové. Tato role je řazena do samostatné působnosti. V případě obcí jde do jisté míry o upřesňující úpravu k obecnímu zřízení, podle něhož tento územní samosprávný celek pečuje o vytváření podmínek pro rozvoj sociální péče a uspokojování potřeb svých občanů, mj. v oblasti výchovy a vzdělávání, celkového kulturního rozvoje, ochrany veřejného pořádku atd. (§ 35 obecního zřízení). Jde o ustanovení deklaratorní, které ovšem zdůrazňuje skutečnost, že cílem sociálně-právní ochrany je především předcházet situacím, kdy je nutno vůči dětem a rodinám intervenovat. Přístup k výše uvedeným komunitním službám musí být nediskriminační, nejde tedy jen o samotné pořádání či podporu kulturních, sportovních ad. aktivit pro děti, ale cílené vytváření příležitostí, aby se těchto aktivit mohly účastnit všechny děti bez ohledu na jejich sociální, zdravotní či jiné znevýhodnění. V praxi se mohou na toto ustanovení odkazovat při své činnosti komise sociálně-právní ochrany (srov. výklad k § 38), mezi jejichž iniciativní pravomoci patří doporučovat opatření v oblasti ochrany dětí před sociálně patologickými jevy a příprava programů péče o problémové skupiny dětí. Stejně tak se promítá do naplňování standardů kvality sociálně-právní ochrany, kde je jedním z kritérií jejich naplňování i vytváření podmínek pro preventivní aktivity ze strany příslušného orgánu sociálně-právní ochrany (prováděcí vyhláška č. 473/2012 Sb., příloha č. 1, kritérium č. 7). 

K odst. 3 a 5 
 
III. Základní činnosti sociální práce obecně 
 
	Podobně i obecní úřad obce s rozšířenou působností má povinnost jevům negativně působícím na děti především předcházet. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí proto ukládá tomuto klíčovému úřadu ve struktuře orgánů sociálně-právní ochrany sledovat nepříznivé jevy, zjišťovat příčiny jejich vzniku a činit opatření k jejich předcházení. Zásady uvedené v komentáři předcházejících odstavců platí obdobně. Obecní úřad obce s rozšířenou působností zajišťuje zároveň činnosti příslušející obecnímu úřadu. Podle § 66 odst. 1 obecního zřízení se za obecní úřad obce s rozšířenou působností označuje obecní úřad, který vedle základní přenesené působnosti (v tomto případě definované v § 10 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) vykonává přenesenou působnost v širším rozsahu stanoveném zvláštními zákony. Obecní úřad s rozšířenou působností by měl tuto "základní" působnost vykonávat pouze ve správním obvodu města či obce, kde sídlí. V praxi však obecní úřad obce s rozšířenou působností vykonává i úkony, které jinak přísluší jinému obecnímu úřadu. Mnohé z úřadů obcí "prvního stupně" nedisponují dostatečným personálním a odborným zázemím, aby mohly zajišťovat, byť základní sociální práci s dětmi a rodinami. Ve většině případů to nepůsobí výraznější potíže, neboť kompetence obecních úřadů uvedené v § 10 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a kompetence obecního úřadu obce s rozšířenou působností vymezené odst. 2 téhož ustanovení a § 11 zák. o soc.-práv. ochraně dětí se do jisté míry věcně prolínají. 

IV. Vyhodnocování situace dítěte, individuální plán a případová konference 
 
	Obecní úřady obcí s rozšířenou působností (a potažmo i ostatní orgány sociálně-právní ochrany dětí) jsou při řešení situace dítěte a rodiny povinny používat metody systematické sociální práce. Důraz na systematičnost a promyšlenost postupu orgánu sociálně-právní ochrany je zmíněn v § 9a zák. o soc.-práv. ochraně dětí, podle něhož musí být opatření sociálně-právní ochrany zvolena tak, aby na sebe navazovala a vzájemně se doplňovala (přičemž přednost mají opatření zajišťující řádnou výchovu a příznivý vývoj dítěte v rodinném prostředí). Definice jasných cílů sociálně-právní ochrany (resp. sociální práce), multidisciplinární přístup a v neposlední řadě také koordinační role obecního úřadu obce s rozšířenou působností vůči dalším subjektům, které s ohroženým dítětem pracují, jsou zajištěny třemi základními metodami sociální práce: vyhodnocováním situace dítěte a rodiny, individuálním plánem ochrany dítěte a případovými konferencemi. Orgán sociálně-právní ochrany může využívat i další metody sociální práce, které nejsou v zákoně o sociálně-právní ochraně dětí výslovně uvedeny, musí však jít o metody a postupy odpovídající současným vědeckým poznatkům (jako příklad lze uvést rodinné konference, multisystemické terapie atd.). Společným znakem uvedených metod je aktivní zapojení rodičů, případně dalších osob odpovědných za výchovu dítěte a samotného dítěte do řešení vzniklé situace. Zdroje pro řešení vzniklé situace jsou hledány především v rodině samé. Proto je vyhodnocení zaměřeno nejen na dítě samotné, ale rovněž na jeho rodinné prostředí a širší prostředí, v němž se rodina pohybuje (nejen širší rodina, ale i komunita). 

	Přestože vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny, zpracování individuálního plánu ochrany dítěte a případové konference jsou užívány povinně, nelze je chápat jako nezbytný článek procesu v případech, kdy se dítě ocitne bez řádné péče nebo je jeho život či normální vývoj ohrožen. V těchto případech musí orgán sociálně-právní ochrany intervenovat bezodkladně. Vyřešením této okamžité situace a např. umístěním dítěte do tzv. vhodného prostředí však proces systematické sociální práce s dítětem začíná a příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí následně pokračuje ve své činnosti zákonem stanoveným postupem. 

	Vyhodnocování situace dítěte a jeho rodiny plní několik funkcí, na jejichž základě ho lze rozdělit do dvou (resp. tří) základních fází. V první fázi je zjišťováno, zda se jedná o dítě ohrožené (úvodní vyhodnocení). V případě, kdy orgán sociálně-právní ochrany na základě základního vyhodnocení dospěje k závěru, že se jedná nebo může jednat o dítě uvedené v § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí (a případně provede nezbytná opatření k jeho ochraně), přistoupí k podrobnějšímu vyhodnocení situace dítěte a rodiny. Účelem tohoto vyhodnocování je shromáždit a analyzovat co nejvíce relevantních informací o dítěti, jeho rodině a širším sociálním prostředí, tedy podkladů pro stanovení dalšího postupu sociální práce s dítětem a rodinou a zpracování individuálního plánu ochrany dítěte. Cílem je nalézt optimální řešení z hlediska nejlepšího zájmu dítěte. Orgán sociálně-právní ochrany dětí může kdykoliv během procesu vyhodnocení dospět k závěru, že situace dítěte nevyžaduje intervenci ze strany orgánu sociálně-právní ochrany. Podrobné vyhodnocování se proto například neprovádí tehdy, je-li orgán sociálně-právní ochrany opatrovníkem v řízení o úpravě poměrů k dítěti na dobu po rozvodu, kde rozvod rodičů dítě neohrožuje nebo kdy se dítě stává pro jednorázové selhání klientem sociální kurately, ale v úvodní fázi vyhodnocování je zjištěno, že žije ve spořádaných poměrech, studuje atd., tzn. pokud je zjevné, že není potřeba žádné intervence ani systematické sociální práce ze strany orgánu sociálně-právní ochrany. Za třetí fázi lze považovat pravidelné „přehodnocování“, které je úzce spojeno s hodnocením účinku zvolených opatření (hodnocení, zda je individuální plán ochrany dítěte naplňován a zda jsou navržená opatření zvolena správně). 

	Zaměření a rozsah vyhodnocování situace dítěte a jeho rodiny je specifikován v § 1 prováděcí vyhlášky č. 473/2012 Sb. Pro sjednocení postupu orgánů sociálně-právní ochrany při vyhodnocování byl Ministerstvem práce a sociálních věcí vydán vzorový záznam. To často vede k domněnce, že vyhodnocování situace dítěte a jeho rodiny je administrativním aktem "vyplňování formuláře". Vzorový záznam je však především vodítkem pro sociálního pracovníka, aby některou z důležitých oblastí pro vývoj dítěte a řešení jeho situace neopomněl. V závislosti na věku dítěte se oblasti důležité pro stanovení dalšího postupu sociální práce mění, jiné budou např. u kurátora pro děti a mládež, u dítěte umístěného v náhradní rodinné péči či novorozence umístěného v kojeneckém ústavu. Je proto legitimní, pokud pracoviště používá jiný než vzorový vyhodnocovací nástroj, resp. pokud je vyhodnocovací nástroj přizpůsoben věkové skupině dětí a typickým situacím, v nichž se nalézají. V současné době je již k dispozici celá řada tzv. „vyhodnocovacích“ nástrojů. 

	Zdrojem informací jsou především poznatky z vlastní činnosti orgánu sociálně-právní ochrany, ať již jde o sociální šetření, rozhovory s dítětem, rodiči a dalšími osobami, či pozorování, dále zprávy škol, zdravotnických zařízení, odborných pracovišť atd. Významný je rovněž prvotní impuls, tedy zpravidla oznámení o skutečnostech nasvědčujících ohrožení dítěte, případně žádost dítěte či rodičů o poskytnutí pomoci dle § 8 odst. 1, resp. § 9 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Při shromažďování podkladů postupuje orgán sociálně-právní ochrany v souladu se základními zásadami činnosti správního orgánu (pro tento případ lze zmínit především § 6 spr. řádu), tedy tak, aby nikomu nevznikaly zbytečné náklady a dotčené osoby byly co nejméně zatěžovány. Orgán sociálně-právní ochrany se však může na základě § 8 spr. řádu dožadovat aktivní spolupráce jiných správních orgánů. 

	Záznam o vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny je součástí spisové dokumentace. Dle směrnice o vedení spisové dokumentace jsou tyto listiny číslovány samostatnou číselnou řadou a tvoří jakýsi "krycí list" celého spisu. Již bylo řečeno, že jde především o metodu sociální práce, jejíž součástí je vyhotovení standardizovaného záznamu. Orgán sociálně-právní ochrany však může použít i jinou formu vyhodnocení nebo jiný typ záznamu, pokud obsahuje údaje, které jsou relevantní pro řešení situace dítěte a odpovídají okruhům vyhodnocování stanovených prováděcí vyhláškou č. 473/2012 Sb. Standardizovaný záznam není "formulářem", jehož kolonky je nutno bezezbytku vyplnit. Je zřejmé, že zcela jiný typ informací bude převažovat u malého dítěte, kde bude sledován jeho vývoj atd., a jiné u téměř zletilého dítěte, které bylo do základní evidence orgánu sociálně-právní ochrany zařazeno jako klient sociální kurately. Proto není chybným postupem standardizovaný záznam pro účely různých specializací upravovat. Existence vzorového záznamu je vedena snahou o sjednocení postupů orgánů sociálně-právní ochrany při řešení shodných či podobných případů (§ 2 odst. 4 spr. řádu) a zajištění stavu, kdy bude zjištěn stav věcí, o němž nejsou důvodné pochybnosti (§ 3 spr. řádu). 

	Poznatky získané podrobným vyhodnocením se promítají do individuálního plánu ochrany dítěte. Odpovědnost za zpracování individuálního plánu nese vždy místně příslušný orgán sociálně-právní ochrany, který si může dožádat od jiného obecního úřadu obce s rozšířenou působností potřebné podklady pro zpracování tohoto plánu (k problematice "dožádání" srov. výklad k § 62 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Jestliže je v rodině více sourozenců stejných rodičů, zpracovává se individuální plán ochrany dítěte pro každé dítě samostatně, byť některé části budou shodné. Pro zpracování individuálního plánu platí stejná pravidla jako pro podrobné vyhodnocení. Znovu je třeba zdůraznit, že i v tomto případě jde především o nástroj sociální práce, nikoliv o administrativní úkon. Zpracovávání plánu není namístě např. v případech, kdy přes zařazení dítěte do evidence obecního úřadu obce s rozšířenou působností nedochází k jeho ohrožení (např. kdy je orgán sociálně-právní ochrany ustanoven kolizním opatrovníkem v řízeních o výživném, schválení dohody rodičů na úpravě poměrů dítěte pro dobu po rozvodu atd.), plánování systematické sociální práce by bylo zjevně bezpředmětné a plán by se stal jen formálním administrativním úkonem. Ve spisové dokumentaci je však v takovém případě nutno učinit záznam o tom, proč byla využita tato jiná forma přístupu k řešení situace dítěte. 

	Individuální plán ochrany dítěte je zároveň projevem koordinační role orgánu sociálně-právní ochrany při řešení situace ohroženého dítěte. V souladu s individuálním plánem ochrany dítěte postupují zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc [§ 42a, odst. 1, písm. h) zák. o soc.-práv. ochraně dětí], smluvní strany dohody o výkonu pěstounské péče (§ 47b, odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), plán je rovněž základem spolupráce mezi orgány sociálně-právní ochrany a zařízeními pro výkon ústavní nebo ochranné výchovy (§ 1 odst. 4 zák. č. 109/2002 Sb.). 

	Rámcový obsah individuálního plánu je uveden v § 2 prováděcí vyhlášky č. 473/2012 Sb. Vedle popisu příčin ohrožení dítěte (zdrojem informací je předchozí vyhodnocení) jde především o cíle a rozsah navržených opatření, úkoly jednotlivých účastníků, resp. způsob spolupráce rodičů nebo jiných osob odpovědných za výchovu dítěte s orgánem sociálně-právní ochrany a spolupráce tohoto orgánu s dalšími subjekty, časový harmonogram, způsob hodnocení opatření atd. Prováděcí vyhláška rovněž obsahuje výčet forem intervence a pomoci (konzultace, odborné poradenství, terapie, mediace, právní pomoc, různé formy podpory dětí a rodin). 

	Stejně jako v případě vyhodnocování jde o demonstrativní výčet okruhů, sociální pracovník zaznamenává do plánu informace, které jsou k situaci daného dítěte relevantní. Může rovněž kromě vzorového individuálního plánu využívat vlastní formu tohoto nástroje sociální práce. Opatření plánu mají směřovat k poskytnutí pomoci ohroženého dítěte a posílení funkcí rodiny. Odst. 5 komentovaného ustanovení zdůrazňuje využití opatření umožňujících setrvání dítěte v péči rodičů nebo jiných osob odpovědných za výchovu dítěte. Individuální plán ochrany dítěte je tedy zároveň nástrojem pro dodržování základních zásad sociálně-právní ochrany. 

	Odst. 5 stanovuje pořádkovou lhůtu pro zpracování individuálního plánu ochrany dítěte, jíž je zároveň vymezen nejzazší termín pro vyhodnocení situace dítěte a rodiny. Tato lhůta činí 1 měsíc od zařazení dítěte do evidence obecního úřadu obce s rozšířenou působností. Nejpozději do této doby musí mít orgán sociálně-právní ochrany přinejmenším jasno o dalším postupu při řešení situace dítěte (vyhodnocování a zpracování plánu probíhá od počátku doby poskytování sociálně-právní ochrany). Je zřejmé, že v komplikovaných případech bude v první fázi individuální plán zaměřen na základní opatření a současně bude probíhat shromažďování podkladů pro stanovení dalšího postupu. Cílem tohoto ustanovení je aktivní přístup orgánu sociálně-právní ochrany k řešení problému a rovněž zajištění informací pro dítě, rodinu a rovněž pro další spolupracující subjekty o postupu orgánu sociálně-právní ochrany. Směrnice o vedení spisové dokumentace proto ukládá mj. vyznačit datum zpracování individuálního plánu a jméno zaměstnance (koordinátora případu), který ho zpracoval. 

	Další metodu multidisciplinární sociální práce (tzv. case managementu) představují případové konference. Jde o odbornou diskusi zástupců subjektů, které jsou relevantní k řešení situace dítěte a rodiny (školy a školská zařízení, poskytovatelé sociálních služeb nebo zdravotních služeb, pověřené osoby, orgány policie atd.), jehož cílem je nalezení optimálního řešení konkrétního případu ohroženého dítěte a jeho rodiny. Případová konference probíhá za účasti dítěte (je-li to vzhledem k řešené situaci dítěte, jeho věku a rozumové vyspělosti vhodné a účelné), jeho rodičů nebo jiných odpovědných za výchovu dítěte. V praxi dochází k uspořádání případových konferencí jako setkání odborníků bez účasti dítěte a jeho rodiny. I takové setkání může být přínosné (v některých případech neexistuje jiná alternativa), ovšem neúčast členů rodiny, o jejichž případu je jednáno, může znamenat významný limit z hlediska efektivnosti plánovaného postupu (sociální práce by měla podporovat samostatnost klientů a motivovat k péči o děti). Na stranu druhou jen formální účast rodiče dítěte na případové konferenci nemá smysl a jen v krajním případě by měla být využívána kompetence orgánu sociálně-právní ochrany dle § 53 odst. 2 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tedy možnost vyzvat rodiče a jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte, aby se dostavili k "osobnímu jednání", neboť může negativně ovlivnit vůli rodiče spolupracovat na změně situace. 

	Účast odborníků na případové konferenci je nepovinná. Vychází se však z předpokladu, že zájem dítěte je předním hlediskem při jakékoliv činnosti týkající se dětí, zejména u orgánů veřejné správy a institucí, které zajišťují služby pro děti. Školy a školská zařízení, zdravotnická zařízení, někteří z poskytovatelů služeb atd. jsou zřizovány obcemi, kraji či státem, rovněž se zde automaticky předpokládá součinnost s orgány veřejné správy. Na překážku není ani účast soudce, jemuž byla řešená věc v rámci příslušného soudu přidělena, na případové konferenci. Dle autorů komentáře nelze dovodit, že soudce bude automaticky vyloučen z projednávání a rozhodnutí věci podle § 14 o. s. ř. kvůli samotné účasti na případové konferenci (kdy se tedy seznámí s projednávanou věcí mimo jednací síň). Účast na případové konferenci je považována, stejně jako v případě účasti na jednání komise pro sociálně-právní ochranu dětí, za jiný úkon v obecném zájmu a přizvaným zástupcům odborné veřejnosti náleží náhrada mzdy (platu) nebo náhrada ušlého výdělku (srov. výklad k § 38 odst. 7). 

	Případová konference upravená zákonem o sociálně-právní ochraně dětí probíhá vždy za koordinace orgánu sociálně-právní ochrany. To neznamená, že tento orgán (resp. jeho zaměstnanec) konferenci řídí (je vhodné zapojit nezávislého facilitátora), je však jeho svolavatelem, odpovídá za výstupy případové konference (plán dalšího postupu) a sleduje jejich naplňování. Podobně jako vyhodnocování situace dítěte a individuální plán ochrany dítěte nejsou ani případové konference jednorázovou aktivitou. Jsou vhodným nástrojem pro pravidelné vyhodnocování postupu při řešení situace dítěte a rodiny a naplňování individuálního plánu ochrany dítěte. 

	Případové konference jsou však i určitým procesním prvkem, neboť orgán sociálně-právní ochrany je povinován jejím uspořádáním v případech, kdy podává návrh, který znamená závažný zásah do života dítěte či rodiny, jako je např. návrh na omezení nebo zbavení rodičovské odpovědnosti, nařízení ústavní výchovy a další opatření, která znamenají umístění dítěte v pobytové péči (výchovná opatření dle § 13a zák. o soc.-práv. ochraně dětí, umístění dítěte do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc), rozhodnutí, zda je třeba souhlasu rodiče k osvojení dítěte, svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu atd. V rámci případové konference jsou projednány důvody podání takového návrhu s cílem prověřit, zda neexistuje vhodná alternativa k takto závažnému opatření. Orgán sociálně-právní ochrany může upustit od pořádání případové konference v případě, kdy je její uspořádání nemožné nebo neúčelné (srov. výklad k § 14 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

K odst. 4 
 
V. Všeobecná oznamovací povinnost 
 
	Komentované ustanovení zakládá všeobecnou oznamovací povinnost o skutečnostech nasvědčujících tomu, že se jedná o dítě ohrožené (§ 6). Není však výlučné (viz dále). Ačkoli se na prvém místě uvádí "státní orgány" (viz dále), již odst. 1 písm. g) zakládá totožnou povinnost orgánu sociálně-právní ochrany nejnižšího stupně, totiž obecnímu úřadu. Pojem státního orgánu, obdobně jako je tomu v § 8 odst. 1 tr. řádu, je třeba vykládat šířeji, neboť sem patří i správní úřady, pokud vystupují jako orgány státní správy, tedy patří sem i jednotky územní samosprávy, pokud na ně byly přeneseny některé úkoly státní správy v rámci přenesené působnosti obcí a krajů. Historické kořeny má komentovaná úprava v § 189 o. z. o., který stanovoval vyjmenovaným subjektům (tedy nejen "zařízením určeným pro děti") tuto povinnost: "Když nastane případ, kdy musí býti nezletilému, nechť je manželského nebo nemanželského zrození, zřízen poručník, jsou nezletilcovi příbuzní nebo jiné osoby k němu v blízkém poměru stojící pod přiměřenou pokutou zavázáni učiniti oznámení u soudu nezletilci příslušného. Také politické vrchnosti, světští a duchovní představení obcí musí se postarati, aby soud byl o tom zpraven." 

	Povinnými subjekty podle věty první jsou kromě „státních orgánů“ ve výše uvedeném smyslu dále školy a školská zařízení (školský zákon č. 561/2004 Sb., zák. č. 109/2002 Sb.), poskytovatelé zdravotních služeb (§ 2 odst. 1 zák. o zdrav. službách) a na základě „zbytkové klauzule“ další zařízení určená pro děti. Jedná se tedy o demonstrativní výčet, neboť „zařízením určeným pro děti“ je třeba rozumět jakoukoli entitu, ať s právní subjektivitou, nebo bez ní, která poskytuje služby dětem. Pojem „zařízení“ je třeba chápat v širším a obecném smyslu slova (jako „závod“, „provozovnu“, pracoviště“ apod., srov. výklad k § 39), nikoli úzce jako „zařízení sociálně-právní ochrany“, neboť na tato zařízení, jde-li o zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, dopadá oznamovací povinnost podle věty třetí. Takovým zařízením tedy budou v první řadě některá zařízení sociálních služeb (§ 34 zák. o soc. službách), poskytují-li sociální služby dětem, dále sem však lze zařadit i účelová zařízení volného času, jako jsou např. domy dětí a mládeže, popř. i zařízení poskytující psychologické apod. služby mimo rámec zdravotních nebo sociálních služeb atd. Speciálním povinným subjektem je pak ve větě třetí uvedené zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, resp. jeho zřizovatel. Obsahově totožná oznamovací povinnost tohoto zařízení je ovšem zvláště založena i v § 42 odst. 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tam však nikoli zřizovateli, ale zařízení samému. Nemá-li ovšem zařízení právní subjektivitu, platí i tam to samé co zde a povinnost stíhá zřizovatele zařízení. 

	Paradoxem je, že ačkoli jsou v první větě uvedeny hned po státních orgánech pověřené osoby obecně, jejich povinnost mlčenlivosti zákon neprolamuje. Ve větě poslední je totiž řečeno, že „se nelze dovolávat povinnosti zachovat mlčenlivost podle zvláštního právního předpisu“, nikoli podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí - té se tedy lze dovolat vždy. V § 57 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je stanoveno, že „zaměstnanci zařízení sociálně-právní ochrany jsou povinni zachovávat mlčenlivost o skutečnostech, se kterými se při provádění sociálně-právní ochrany nebo v přímé souvislosti s tím seznámili,“ a v odst. 2 je pak doplněno: „povinnost stanovená v odstavci 1 platí obdobně i pro pověřené osoby“. Výjimku představuje pouze provozovatel zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc na základě zvláště uložené oznamovací povinnosti podle § 42 odst. 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Pověřené osoby tak mají, jde-li o aktivní oznamovací povinnost, s právě uvedenou výjimkou zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, stanovenu povinnost mlčenlivosti vůči orgánu sociálně-právní ochrany dětí paradoxně mnohem přísněji, než např. poskytovatelé sociálních či zdravotních služeb. Jinými slovy: oznamovací povinnost vůči orgánu sociálně-právní ochrany dětí se na ně nevztahuje vůbec a oznamovací povinnost pověřených osob obecně platí pouze ve vztahu k orgánům činným v trestním řízení, jde-li o povinnost překazit trestný čin nebo oznámit ve vymezených případech, že se trestný čin stal. To je odůvodněno snad jen tím, co se někdy uvádí jako koncepční východisko pro poskytování služeb pověřenými osobami, totiž: zvýšení nezávislosti klienta. Ta by bez přísné povinnosti zachovávat mlčenlivost byla totiž jen iluzorní. Lze mít ovšem za to, že se jedná spíše o legislativní lapsus, a že redaktoři zákona měli snahu větou „při plnění povinností podle věty první a třetí se nelze dovolávat povinnosti zachovat mlčenlivost podle zvláštního právního předpisu“, kterou do zákona vepsali teprve novelou č. 134/2006 Sb., vyjádřit to, co např. trestněprávní předpisy vyjadřují precizněji slovy „státem uložená nebo uznaná povinnost mlčenlivosti“. Přičemž se zpravidla dodává, že „za státem uznanou povinnost mlčenlivosti se nepovažuje taková povinnost, jejíž rozsah není vymezen zákonem, ale vyplývá z právního úkonu učiněného na základě zákona“. Popisovaný paradox je tedy zapříčiněn tím, že na místo slov „státem uložené nebo uznané povinnosti mlčenlivosti“ zvolili redaktoři novely č. 134/2006 Sb. slova „povinnosti zachovat mlčenlivost podle zvláštního právního předpisu“. Pokud je tedy někdy tradováno, že se osoba pověřená poskytováním sociálně-právní ochrany podle § 48 a násl. zák. o soc.-práv. ochraně dětí vůči orgánu sociálně-právní ochrany dětí nemůže povinnosti mlčenlivosti dovolat vůbec, jedná se o pouhé zvykové „právo“, které nejen, že nemá oporu v zákoně, ale je se zákonem dokonce v příkrém rozporu. 

	Předmět (obsah) oznámení je vymezen velmi široce jako „skutečnosti, nasvědčující tomu, že se jedná o děti uvedené v § 6“, tedy o děti ohrožené. Vzhledem k formulaci je zřejmé, že nemá postačit pouhé oznámení jména dítěte, ale je třeba alespoň rámcově vymezit, v čem oznamovatel ohrožení dítěte spatřuje. Naopak předmět oznámení podle věty třetí, který se opírá o v § 42 odst. 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí zvláště založenou oznamovací povinnost, na níž se povinnost mlčenlivosti nikdy nevztahuje, je velmi úzký a vztahuje se pouze ke skutečnosti, že došlo k přijetí dítěte do zařízení [zpravidla na žádost zákonného zástupce, příp. dítěte samého, ale nelze vyloučit ani přijetí dítěte na základě krizové intervence obecního úřadu prvního stupně podle § 15 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, jemuž ovšem vzniká současně rovněž oznamovací povinnost podle odst. 1 písm. g), nebo intervence obecního úřadu obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu se dítě nalézá podle § 16 zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. 

	Lhůta pro učinění oznámení je vymezena slovy "bez zbytečného odkladu", a to jak v případě všeobecné povinnosti podle věty první, tak v případě zvláštní oznamovací povinnosti zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc podle věty třetí. "Bez zbytečného odkladu" znamená zásadně ihned, tedy zpravidla nejpozději následující pracovní den. 

	Orgán příslušný pro přijetí oznámení. V případě všeobecné oznamovací povinnosti je pro přijetí oznámení podle věty první příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností podle místa trvalého pobytu dítěte, neboť § 61 odst. 3 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, zakotvující místní příslušnost podle místa, kde se dítě fakticky nachází, se vztahuje pouze na oznámení odložení novorozence podle § 10a zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Nelze-li takto místní příslušnost určit, uplatní se obecná úprava § 11 odst. 1 písm. d) spr. řádu a subsidiární určení místní příslušnosti posledním známým místem pobytu dítěte na území ČR. To samé platí v případě zvláštní oznamovací povinnosti zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc podle věty třetí, která však subsidiárně přímo ve vlastním textu obsahuje i pravidlo místa, kde se dítě nachází, tzn. prostor pro podpůrné uplatnění správního řádu tu není dán. Ten, kdo je povinen oznámení učinit, však otázku místní příslušnosti samozřejmě řešit nebude, není-li mu trvalý pobyt dítěte jinak znám, a oznámení učiní vůči nejbližšímu obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností, který případně zařídí postoupení věci místně příslušnému orgánu sociálně-právní ochrany, pokud věc nevyhodnotí tak, že je třeba krizové intervence (§ 15, § 16 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

	Oprávnění oznamovatele. Druhá věta, zakládá oprávnění oznamovatele, aby byl do 30 dnů ode dne oznámení informován o tom, zda orgán sociálně-právní ochrany skutečnosti v oznámení uvedené vyhodnotil nebo nevyhodnotil jako dítě ohrožující, tzn. zpravidla, zda nad dítětem stanovil správní dohled (nebo v tom smyslu zahájil řízení) a dítě zařadil do evidence podle § 54 zák. o soc.-práv. ochraně dětí či nikoli. Žádost o tuto informaci musí být z povahy věci součástí oznámení, od jehož doručení běží zákonná 30denní lhůta. Bez uvedení této žádosti v oznámení orgán sociálně-právní ochrany oznamovatele aktivně sám o tom, jak s podnětem naložil, informovat nemůže. Předmětem informace je pouze sdělení, zda dítě bylo zařazeno do evidence nebo nikoli, a pakliže by již v evidenci zařazeno bylo, je předmětem informace skutečnost, zda se oznámením orgán bude dále zabývat či bylo jako bezpředmětné odloženo. Jiné skutečnosti, či dokonce jakékoli podrobnosti vzhledem k povinnosti mlčenlivosti orgán sociálně-právní ochrany v informaci uvádět nemůže. 

	Výluky z oznamovací povinnosti. Ustanovení není šťastně formulováno a v praxi jeho aplikace proto činí trvale značné problémy, což vzhledem ke skutečnosti, že tu je založena deliktní odpovědnost (část devátá zák. o soc.-práv. ochraně dětí), není upokojivý stav. Ustanovení je třeba vykládat v úzké vazbě k povinnosti sdělovat údaje potřebné pro poskytnutí sociálně-právní ochrany na základě žádosti orgánu sociálně-právní ochrany podle § 53 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a rovněž ke kritériu "kvalifikovaného" ohrožení podle § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí in fine. Jak je uvedeno v předchozím bodě, je třeba oznamovat nikoli jen potenciálně ohrožené děti, ale rovněž skutečnosti (tj. důvody), proč oznamovatel má za to, že tu je ohrožení dáno. To ovšem jsou současně skutečnosti potřebné pro poskytnutí sociálně-právní ochrany, na něž se vztahuje uvedená povinnost sdělovat na žádost údaje, které je však možné se zprostit s odkazem na povinnost mlčenlivosti (srov. zde výklad k § 7 a k § 53 odst. 1), ledaže by měly být sděleny údaje o podezření z týrání, zneužívání nebo zanedbávání dítěte. V zájmu souladnosti výkladu zákona i vzhledem k důležitosti povinnosti mlčenlivosti, založené ve zvláštních předpisech, ať již jde o lékařské tajemství, mlčenlivost založenou zákonem o sociálních službách apod., je třeba dovodit, že tam, kde se povinný subjekt může dovolat povinnosti mlčenlivosti podle § 53 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, může se jí dovolat i v případě komentovaného ustanovení, byť tomu jeho poslední věta nesvědčí ("nelze se dovolávat povinnosti zachovat mlčenlivost podle zvláštního právního předpisu"), jinak by totiž úprava § 53 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nedávala smysl. Při opačném výkladu by totiž, odmítl-li by povinný subjekt po právu sdělit na žádost údaje podle § 53 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, mohla mu být vzápětí uložena pokuta s tím, že sdělit údaje sice podle § 53 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí odmítnout mohl, ale před tím je měl povinnost dokonce sám i bez žádosti podle § 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí orgánu sociálně-právní ochrany oznámit. Takový absurdní výklad samozřejmě nelze připustit. Proto k posouzení otázky, zda byla dána povinnost podle komentovaného ustanovení, srov. výklad k § 53 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Rovněž tak lze mít za to, že oznamovací povinnost podle věty první není aktivní v případě skutečností nasvědčujících nižší míře ohrožení dítěte, pokud je povinnému subjektu ze všech okolností zřejmé, že dítě je v evidenci orgánu sociálně-právní ochrany anebo že tento orgán s rodinou dítěte již spolupracuje, neboť oznámení by v takovém případě bylo zbytečné (a nesplněním oznamovací povinnosti by tak ani nemohla být způsobena porucha na zájmu chráněném příslušnými deliktními ustanoveními, jejichž účelem je v první řadě zajištění evidence dítěte orgánem sociálně-právní ochrany jako podmínky pro další činnost tohoto orgánu v rodině). 

	Nedostatky právní úpravy. Určitá roztříštěnost oznamovacích povinností, uvedených zde v odst. 1 písm. g), v komentovaném odst. 4 jako obecné povinnosti ve větě první a jako zcela speciální povinnosti až ve větě třetí, jež je navíc duplicitní a částečně odlišně formulovaná od § 42 odst. 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, a dále uvedených v § 10a zák. o soc.-práv. ochraně dětí, není nejvhodnější, stejně jako samo jejich systematické zařazení. Oznamovací povinnost třetích subjektů totiž nelze podřadit pod preventivní a poradenskou činnost, vykonávanou orgány sociálně-právní ochrany. Pro adresáty takto závažné právní povinnosti její zařazení v nevhodné části zákona a až ve 4. odstavci paragrafu, který nemá marginální rubriku a v předcházejících odstavcích v zásadě upravuje funkční příslušnost orgánů sociálně-právní ochrany, je značně nepřehledné. Úprava oznamovacích povinností by systematicky měla být upravena v části druhé spolu se související úpravou všeobecného oznamovacího oprávnění (§ 7 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Nejedná se přitom o systematický nedostatek způsobený pozdějšími novelizacemi, ale o stav nastolený již původním zněním zákona z r. 1999. Rovněž tak problematické je neprovázání s úpravou sdělovací povinnosti, resp. s právem omluvy z takové povinnosti podle § 53 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, s níž je ve faktickém obsahovém rozporu (srov. výklad výše), což je stav naopak pozdějšími novelizacemi nastolený, a to postupně novelou č. 272/2001 Sb. (v případě § 53 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), a zejména pak novelou č. 134/2006 Sb. 

Související ustanovení: 

 § 6 - pojem ohroženého dítěte, § 9a - intervenční povinnost orgánu sociálně-právní ochrany, postup lege artis, § 11 - poradenská činnost, § 14 odst. 1 - aktivní legitimace k podávání návrhů soudu, § 38 odst. 7 - náhrada ušlého příjmu při účasti na případové konferenci, 

§ 42 odst. 12 - ohlašovací povinnost zařízení, 

 § 42a odst. 1 - základní činnosti při poskytování služby, § 47b odst. 3 - závaznost individuálního plánu ochrany dítěte, 

§ 48 a násl. - výkon sociálně-právní ochrany pověřenými osobami § 57 odst. 1 - mlčenlivost 

Související předpisy: 

 § 1 odst. 4 zák. č. 109/2002 Sb., 

prováděcí vyhláška č. 473/2012 Sb., 

směrnice o vedení spisové dokumentace 

 § 10a 

(Zvláštní oznamovací povinnosti) 
Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 134/2006 Sb.: Zákonem se doplňuje oznamovací povinnost, kdy lze předpokládat, že dojde ke změně, popř. dochází ke změně osob pečujících o dítě, tedy ke změně výchovného prostředí, které není dočasné. Z obsahu rodičovské zodpovědnosti vyplývá pro rodiče právo, aby své dítě svěřil do péče jiných osob, a to i v případě, že rodič nadále nehodlá rodičovskou zodpovědnost ve vztahu k dítěti vykonávat. Navrhovanou úpravou nebude nijak dotčeno právo rodiče rozhodnout v rámci výkonu rodičovské zodpovědnosti o svěření dítěte do péče někoho jiného. Cílem navrhované úpravy je posílit ochranu dítěte tím, že o situaci vzniklé po předání dítěte by měl být co nejdříve informován orgán sociálně-právní ochrany dětí, neboť dítě, které rodič již dále nechce vychovávat, patří bezpochyby mezi děti, na které se sociálně-právní ochrana zaměřuje [§ 6 písm. a) zákona]. Orgán sociálně-právní ochrany musí posoudit, zda osoby, které dítě přijaly, jsou schopny zajistit řádnou péči o konkrétní dítě s ohledem na jeho zdravotní a výchovná specifika, a v případě potřeby poskytnout těmto osobám pomoc při úpravě jejich poměru k dítěti a při řešení otázky hmotného zabezpečení. 

	K zák. č. 303/2013 Sb.: Ustanovení § 823 odst. 1 obč. zák. nově ukládá rodičům osvojovaného dítěte povinnost informovat orgán sociálně-právní ochrany dětí o tom, že dítě bylo předáno se souhlasem rodičů do péče budoucímu osvojiteli. V zákoně č. 359/1999 Sb. je třeba stanovit, že orgánem sociálně-právní ochrany dětí příslušným k přijetí oznámení rodičů je obecní úřad obce s rozšířenou působností. Původně navrhovaná formulace § 10a odst. 4 upravovala příslušnost orgánu sociálně-právní ochrany dětí k informování rodičů, což neodpovídá úpravě § 823 obč. zák. 

Přehled výkladu: 
 
I. Zvláštní oznamovací povinnost zdravotnického zařízení o odložení novorozence 
 
II. Zvláštní oznamovací povinnost osoby, která převzala dítě do trvalé péče na základě dohody 
 
III. Prolomení zákonem uložené nebo uznané povinnosti mlčenlivosti 
 
IV. Provedení zvláštní oznamovací povinnosti rodiče o předání dítěte do péče zájemce o osvojení 
K odst. 1 
 
I. Zvláštní oznamovací povinnost zdravotnického zařízení o odložení novorozence 
 
	Zvláštní oznamovací povinnost poskytovatele zdravotních služeb oznámit neprodleně odložení novorozence matkou ve zdravotnickém zařízení byla původně v zákoně o sociálně-právní ochraně dětí upravena v tehdejším § 10 odst. 5, čili hned za „všeobecnou oznamovací povinností“. Jedná se o specifickou oznamovací povinnost, předmětem oznámení přitom nejsou skutečnosti, na něž se vztahuje lékařské tajemství v užším smyslu. Proto v této souvislosti nepřipadá v úvahu odmítnutí plnění předmětné povinnosti s odkazem právě na zákonem o zdravotních službách uloženou povinnost mlčenlivosti. Zdravotnickým zařízení je v tomto smyslu jak porodnice, tak rovněž dětský domov pro děti do tří let podle § 43 a § 44 zák. o zdrav. službách, ačkoli v jeho případě bývala někdy zdejší oznamovací povinnost v rozporu se zákonem ignorována. Lhůta pro plnění oznamovací povinnosti podle § 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je vymezena slovy „bez zbytečného odkladu“, zdejší ustanovení užívá slova „neprodleně“. Obojí ve své podstatě značí „ihned“, je-li však v případě povinnosti podle § 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí myslitelné její splnění první následující pracovní den, v daném případě by mělo dojít k jejímu splnění zpravidla ještě téhož dne, a to i s využitím „pracovní pohotovosti“, srov. informaci MPSV o úpravě pracovní pohotovosti pracovníků orgánů sociálně-právní ochrany dětí podle nového zákoníku práce č. j. 2007/13674-24 z 27. 3. 2007. 

	Zákon o sociálně-právní ochraně dětí v § 61 odst. 3 písm. a) zakládá v této souvislosti zvláštní místní příslušnost orgánu sociálně-právní ochrany, jímž je obecní úřad obce s rozšířenou působností nikoli podle místa trvalého pobytu dítěte (odvozeného od trvalého pobytu matky), ale podle místa, "kde se dítě nachází", tedy podle místa, kde se nachází zdravotnické zařízení, v němž nebo do něhož bylo novorozené dítě odloženo. 

	Okamžikem, kdy se orgán sociálně-právní ochrany o odložení novorozence dozví, zpravidla právě na základě oznámení, je aktivována podle § 29 odst. 2 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí jeho povinnost v rámci dozoru nad dětmi v cizí péči ústavní toto dítě navštívit (srov. výklad k uvedenému ustanovení) a v souladu s § 9a odst. 1, 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí realizovat odpovídající opatření sociálně-právní ochrany. 

K odst. 2 
 
II. Zvláštní oznamovací povinnost osoby, která převzala dítě do trvalé péče na základě dohody 
 
	Ustanovení § 881 obč. zák. stanovuje, že „péči o dítě a jeho ochranu, výkon jeho výchovy, popřípadě některých jejích stránek, nebo dohled nad dítětem mohou rodiče svěřit jiné osobě; dohoda rodičů s ní se nemusí dotknout trvání ani rozsahu rodičovské odpovědnosti“ K tomu srov. výklad k § 4a písm. a) [část II. Jiná fyzická osoba (než rodič) odpovědná za péči o dítě]. „Každým“ ve smyslu komentovaného ustanovení je třeba rozumět člověka, tj. fyzickou osobu, stejně však i osobu právnickou, což vyplývá i z navazujícího ustanovení § 16a zák. o soc.-práv. ochraně dětí, kde se hovoří obecně o osobě (srov. § 18 obč. zák.: „osoba je fyzická nebo právnická“). V případě právnické osoby půjde vždy o provozovatele určitého pobytového zařízení, v případě člověka pak může jít jak o poskytovatele služby v jakémkoli zákonném režimu, tak především, a to bude nejčastější případ jak z hlediska komentovaného ustanovení, tak rovněž z hlediska § 16a zák. o soc.-práv. ochraně dětí, o osobu, která není provozovatelem nějakého zařízení, tedy o „soukromého pěstouna“, či dokonce o člověka s osvojitelskými ambicemi. 

	Předání dítěte do cizí péče, a tedy určitou rezignaci rodiče na výkon svých povinností (a práv) by měl posoudit orgán sociálně-právní ochrany ve smyslu § 16a zák. o soc.-práv. ochraně dětí s ohledem na to, zda není namístě v zájmu ochrany dítěte intervenovat, pokud se nejedná pouze o péči krátkodobou. § 16a zák. o soc.-práv. ochraně dětí hovoří o péči trvalé nebo dlouhodobé. Komentované ustanovení zakládá povinnost pouze ve vztahu k péči trvalé, nikoli výslovně také dlouhodobé, proto je otázka, zda orgán sociálně-právní ochrany svou působnost založenou v § 16a zák. o soc.-práv. ochraně dětí v případě předání dítěte do péče "jen" dlouhodobé může při doslovném a nesystematickém výkladu této právní normy povinnými subjekty efektivně plnit, neboť se o takové skutečnosti nemusí vůbec dozvědět. Jak bylo však uvedeno v komentáři k § 6 písm. f) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, je pod pojmem "trvalá péče" právě v kontextu navazujících ustanovení třeba rozumět péči, která by měla trvat déle než 6 měsíců. Pojem "trvalá péče" a pojem "dlouhodobá péče" je tak třeba považovat za synonyma. Ostatně v poměrech rodinného práva nelze nikdy hovořit o "trvalosti", neboť zde více než jinde platí, že homo putat, deus mutat. Nakonec totiž každá "péče o dítě" jako složka rodičovské odpovědnosti (nebo jiné formy péče o dítě, která ji nahrazuje) přestává vždy nejpozději dosažením svéprávnosti, tedy ona "trvalost" je vždy nejvýše "dlouhodobá". 

	Z povahy věci se zdejší oznamovací povinnost nevztahuje na blízké příbuzné dítěte, tedy na příbuzné až do třetího stupně, a to zejména tehdy, mají-li vyživovací povinnost. Vyživovací povinnost má být totiž primárně plněna naturálně, tedy přímým zaopatřením, záležejícím zejm. v poskytování ubytování, ošacení, stravy, popř. dohledu nad dítětem. Z tohoto hlediska právě předkům v pokolení přímém (typicky prarodiče) povinnost a právo dítě zaopatřovat vyplývá přímo z § 910 odst. 1 obč. zák., a tudíž není důvod, aby výkon této povinnosti a práva někomu ohlašovali, byť by mělo jít o plnění zaopatření dlouhodobé. 

	Závěr, zda bylo dítě předáno jiné osobě do péče krátkodobé nebo dlouhodobé čili trvalé, bude však záležet také na okolnostech daného případu. Jedná-li se o péči i v rámci širší rodiny, a to v mnoha případech i péči v rozsahu několika měsíců až roku (tedy výjimečně i delší šesti měsíců), např. pokud rodiče předají dítě do péče příbuzným po čas jejich výkonu práce v cizině, nebude namístě posoudit takovou péči jako dlouhodobou, či dokonce trvalou a nebude tu důvod pro jakoukoli intervenci orgánu sociálně-právní ochrany. 

	Úmysl osoby převzít dítě do své dlouhodobé (trvalé) péče lze tedy dovozovat pouze z okolností daného případu, není však třeba, aby se k takovému úmyslu soukromý pěstoun (poskytovatel služeb) přímo „přiznal“. Lze jej mít za prokázaný vždy, pakliže taková osoba podá návrh soudu na příslušnou úpravu poměrů dítěte nebo se připojí k takovému návrhu rodičů. Pokud by současně nedošlo ke splnění oznamovací povinnosti podle komentovaného ustanovení, bude zpravidla dána přestupková odpovědnost podle části deváté zákona o sociálně-právní ochraně dětí. 

	Jedná se o obecnou úpravu, která v případě, že "trvalou péčí" má být osvojení dítěte, je doplněna odstavcem 4, který však nezakládá zvláštní oznamovací povinnost, neboť ta je obecně vůči zájemcům o osvojení dána komentovaným ustanovením a dále nově doplněna též ve vztahu k rodičům dítěte korespondující povinností založenou v § 823 odst. 1, věta poslední obč. zák., ale upravuje pouze funkční příslušnost orgánu sociálně-právní ochrany dětí. 

	Místní příslušnost orgánu sociálně-právní ochrany dětí ve všech případech je dána místem trvalého pobytu dítěte podle obecné úpravy § 61 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

K odst. 3 
 
III. Prolomení zákonem uložené nebo uznané povinnosti mlčenlivosti 
 
	V kontextu § 10 odst. 4 je jeho věta poslední, vylučující uplatnění povinnosti mlčenlivosti založené zvláštním právním předpisem, v některých případech problematická, jak je uvedeno ve výkladu k tomuto ustanovení výše. Naopak ve vztahu k povinnosti zdravotnického zařízení hlásit odložení novorozence je plně namístě. Ve vztahu k povinnosti podle odst. 2 pak je namístě dodat, že cizí fyzické osobě, která převzala dítě od rodičů do péče, žádný zákon zvláštní povinnost mlčenlivosti ani v tomto směru neukládá ani ji neuznává, proto nemá smysl zdůrazňovat, že se takové neexistující povinnosti osoba nemůže ani dovolat. 

K odst. 4 
 
IV. Provedení zvláštní oznamovací povinnosti rodiče o předání dítěte do péče zájemce o osvojení 
 
	Srov. výklad výše na konci části II. Zvláštní oznamovací povinnost osoby, která převzala dítě do trvalé péče na základě dohody. Ustanovení procesně provádí § 823 odst. 1 obč. zák., který stanovuje: „Se souhlasem budoucího osvojitele je možné předat mu osvojované dítě do péče ihned poté, kdy oba rodiče dali k osvojení souhlas. Souhlasí-li s tím rodiče, lze dítě předat budoucímu osvojiteli do péče i dříve, jakmile to zdravotní stav dítěte dovolí. Rodiče osvojovaného dítěte jsou povinni o předání dítěte informovat orgán sociálně-právní ochrany dětí,“ k čemuž důvodová zpráva k zákoníku uvádí: „Do péče osvojiteli lze dítě předat prakticky ihned, jakmile to zdravotní stav dítěte dovolí. Nejde ovšem o preadopční péči, jde jen a pouze o faktickou individuální osobní péči o osobu dítěte.“ Zatímco zájemce o osvojení je povinen ohlásit neprodleně převzetí dítěte podle odst. 2 a při nesplnění této povinnosti mu může být uložena pokuta do 50 tis. Kč [srov. § 59 odst. 1 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí], rodiče stíhá přestupková odpovědnost podle § 59d odst. 1 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí a hrozí jim pokuta do 20 tis. Kč. Povinnost rodičů přitom nemusí být splněna „neprodleně“ ani „bez zbytečného odkladu“, proto naplnění znaků příslušné skutkové podstaty bude záležet na okolnostech případu, když povinnost rodičů má typicky subsidiární charakter. Rodiče tu tak svým způsobem „ručí“ za splnění povinnosti zájemce o osvojení, který by svou povinnost měl splnit na rozdíl od nich neprodleně, tzn. dříve, než je aktuální jejich vlastní povinnost. Lze mít za to, že pokud vůči totožnému orgánu sociálně-právní ochrany dětí již tento zájemce o osvojení splnil svou oznamovací povinnost, je vyžadování plnění obdobné povinnosti po rodičích bezpředmětné, neboť by bylo ryze formální. Rodiče by však ve vlastním zájmu měli vyžadovat po zájemci o osvojení v takovém případě záruku nebo prokázání splnění jeho oznamovací povinnosti, jinak se sami vystavují možnému postihu ve výše uvedeném smyslu. Další limit praktické uplatnitelnosti popsané úpravy představuje skutečnost, že „předání dítěte do péče budoucího osvojitele, která není péčí před osvojením“, není vždy předáním ve smyslu § 881 obč. zák., tedy vlastně na základě nepojmenované smlouvy mezi rodičem a „pečující osobou“, ale v některých případech zvláštním institutem „pre-preadopční péče“, o němž v takovém případě rozhoduje soud (srov. § 824 odst. 1 obč. zák.), a to buď podle obecné úpravy péče soudu o nezletilé podle § 466 písm. b), nebo podle úpravy řízení ve věcech osvojení, neboť výčet druhů řízení o osvojení v § 427 z. ř. s. je toliko demonstrativní. Protože tu je v takovém soudním řízení orgán sociálně-právní ochrany dětí zpravidla procesním opatrovníkem dítěte, postrádá tak oznamovací povinnost poněkud svou váhu. 

Související ustanovení: 

 § 10 odst. 4 - všeobecná oznamovací povinnost, § 59 odst. 1 písm. d) - přestupek neoznámení převzetí dítěte do péče, 

§ 61 odst. 1, odst. 3 písm. a) - místní příslušnost pro přijetí oznámení o převzetí dítěte do péče 

Související předpisy: 

 § 823, § 881, § 910 obč. zák., 

§ 43, § 44, § 45 odst. 3 písm. f) zák. o zdrav. službách 

 § 11 

Poradenská činnost 

Mgr. Daniel Hovorka 
Mgr. Klára Trubačová 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Poradenskou činnost budou rodičům poskytovat také [obecní úřady obcí s rozšířenou působností], které budou využívat při této činnosti řadu odborníků. Poradenská činnost se zaměřuje zejména na pomoc rodičům. Poradenská činnost spočívá především v pomoci při řešení problémů v péči o dítě a jeho výchově, a také ve zprostředkování pomoci uvedeným osobám jinými orgány nebo osobami, které mají potřebnou odbornost ve věcech péče o dítě a jeho výchovy. 

	K zák. č. 272/2001 Sb.: Pěstounská péče představuje významnou formu náhradní rodinné péče. Při její realizaci vzniká celá řada problémů vyplývajících zejména z toho, že svěřením dítěte do pěstounské péče dochází k závažnému zásahu do života dítěte i pěstounské rodiny. Do pěstounské péče se také svěřují děti, které mají některé zdravotní nebo výchovné problémy. Proto je nezbytné věnovat pěstounské péči stálou odbornou pozornost, zabezpečit dobře fungující poradenskou a konzultační službu a vytvářet také vztahy mezi pěstounskými rodinami navzájem. Návrhem se proto krajskému úřadu ukládá povinnost, alespoň jednou do roka potřebné konzultace zajistit. 

	K zák. č. 134/2006 Sb.: V zájmu hospodárnosti, zkvalitnění koordinace a celkové organizace zprostředkování náhradní rodinné péče je vhodné přesunout zajišťování přípravy budoucích pěstounů a osvojitelů k přijetí dítěte do rodiny z působnosti obecních úřadů obcí s rozšířenou působností do působnosti krajských úřadů. Krajské úřady odpovídají za zprostředkování náhradní rodinné péče na území kraje a rozhodují o zařazení zájemců o náhradní rodinnou péči do evidence žadatelů o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče. Kromě toho v řadě případů je pro obecní úřady obcí s rozšířenou působností značně náročné zajistit odpovídající odbornou úroveň tohoto poradenství. 

	Spolu se zajišťováním přípravy k přijetí dítěte do rodiny se do působnosti krajských úřadů svěřuje rovněž poskytování poradenství osobám vhodným stát se osvojiteli nebo pěstouny a osvojitelům nebo pěstounům. Krajský úřad může pro tento účel využít zařízení odborného poradenství zřízená krajem v samostatné působnosti (§ 39 zákona) anebo může při poskytování poradenské pomoci v oblasti náhradní rodinné péče spolupracovat s nestátními subjekty pověřenými výkonem sociálně-právní ochrany dětí. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: V souladu se záměrem profesionalizovat pěstounskou péči a sjednotit požadavky kladené na žadatele o zařazení do evidence pro zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče se zavádí požadavek absolvovat povinnou přípravu v minimálním časovém rozsahu. Podrobnosti k obsahu a rozsahu odborné přípravy žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče budou upraveny prováděcí vyhláškou Ministerstva práce a sociálních věcí. V rámci přípravy fyzických osob vhodných stát se osvojiteli nebo pěstouny se pamatuje rovněž na děti těchto osob, které s nimi žijí ve společné domácnosti, ať už jde o děti vlastní, osvojené či přijaté do pěstounské péče. I pro tyto děti je přijetí nového člena rodiny podstatné a měly by na to být připraveny. 

	K zák. č. 303/2013 Sb.: Platné znění § 11 odst. 3 zákona č. 359/1999 Sb. upravuje pravomoc krajského úřadu k zajišťování odborné přípravy a poskytování poradenské pomoci v případě svěření dítěte do výchovy jiné fyzické osoby než rodiče podle § 45 zákona o rodině. Tento institut je v § 953 a násl. obč. zák. nahrazen úpravou svěření dítěte do péče jiné osoby. 

K odst. 1 a 5 
 
	Obecní úřad obce s rozšířenou působností je povinen poskytovat v potřebném rozsahu poradenskou pomoc rodičům, jiným osobám odpovědným za výchovu, kterým bylo dítě svěřeno rozhodnutím soudu do náhradní rodinné péče podle § 4a písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, a rovněž zájemcům o osvojení dítěte nebo o svěření dítěte do pěstounské péče. Ačkoliv to zákon výslovně nestanoví, z povahy věci i z povinnosti orgánů sociálně-právní ochrany dětí poskytnout dítěti pomoc na jeho žádost podle § 8 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí jednoznačně vyplývá, že obecní úřad obce s rozšířenou působností je povinen poskytnout nezbytné poradenství rovněž samotnému dítěti. Poradenskou pomoc může obecní úřad obce s rozšířenou působností poskytovat buďto přímo prostřednictvím svých zaměstnanců, anebo zprostředkovaně prostřednictvím jiných subjektů. Těmito dalšími subjekty mohou být zejména fyzické nebo právnické osoby pověřené k výkonu poradenské činnosti na základě § 48 odst. 2 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí nebo k provozování zařízení odborného poradenství pro péči děti podle § 40 a § 48 odst. 2 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, dále se může jednat o registrované poskytovatele sociálních služeb podle zákona o sociálních službách (zejména rodinné a manželské poradny, sociálně aktivizační služby pro rodiny s dětmi, poskytovatelé rané péče, sociální rehabilitace, krizové pomoci apod.), školská poradenská zařízení, střediska výchovné péče podle zák. č. 109/2002 Sb., zapsané mediátory podle zákona o mediaci, anebo se může jednat i o jiné fyzické osoby odborně způsobilé k poskytování poradenské, psychologické a terapeutické pomoci, které svoji činnost vykonávají na základě živnostenského oprávnění podle zákona o živnostenském podnikání. 

	Je-li poradenská pomoc poskytována přímo obecním úřadem obce s rozšířenou působností anebo zprostředkovaně osobou pověřenou k výkonu sociálně-právní ochrany dětí, je poskytována vždy bezplatně v souladu s § 58 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Naopak v případě zprostředkování poradenské pomoci, která je poskytována jinými subjekty (poskytovatelé sociálních služeb, zapsaní mediátoři, střediska výchovné péče, podnikající fyzické osoby), již může jít i o poradenskou pomoc poskytovanou za úhradu. V odůvodněných případech, kdy majetkové a sociální poměry rodičů nebo jiných osob odpovědných za výchovu dítěte nedostačují k úhradě nákladů na poradenskou pomoc, která byla doporučena a zprostředkována orgánem sociálně-právní ochrany dětí, je možné k úhradě tohoto jednorázového výdaje žádat o poskytnutí mimořádné okamžité pomoci z dávek pomoci v hmotné nouzi. V souladu s § 3 odst. 5 písm. c) zák. o pomoci v hmotné nouzi lze mimořádnou okamžitou pomoc poskytnout rovněž na zajištění nezbytných činností souvisejících se sociálně-právní ochranou dětí, což může být zejména poskytnutí nebo zprostředkování nezbytné poradenské pomoci. Jednorázovou dávku ve formě mimořádné okamžité pomoci lze pro tento účel poskytnout až do výše desetinásobku životního minima jednotlivce v průběhu jednoho kalendářního roku. Není-li možné uhradit náklady na odbornou poradenskou pomoc z jiných zdrojů, může orgán sociálně-právní ochrany dětí podpůrně využít k úhradě nákladů na nezbytnou poradenskou pomoc rovněž prostředky účelové dotace, kterou obec s rozšířenou působností obdrží ze státního rozpočtu na výkon činností spojených s výkonem sociálně-právní ochrany dětí. 

	V případě, že podle vyhodnocení orgánu sociálně-právní ochrany dětí dítě, rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu potřebují odbornou poradenskou pomoc, ale tato pomoc není využita na základě doporučení orgánu sociálně-právní ochrany dětí, může obecní úřad obce s rozšířenou působností uložit rodičům nebo jiným osobám odpovědným za výchovu povinnost využít v určeném rozsahu odbornou poradenskou pomoc rozhodnutím podle § 12 odst. 1, 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Samotnému dítěti (zejména v případě dětí starších 15 let) lze uložit povinnost využít odbornou poradenskou pomoc v rámci rozhodnutí o uložení výchovného opatření orgánem sociálně-právní ochrany dětí podle § 13 odst. 1 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Povinnost obecního úřadu obce s rozšířenou působností poskytovat pomoc při uplatňování nároku dítěte na výživné a při vymáhání dlužného výživného, včetně pomoci při podání návrhu soudu, byla do zákona o sociálně-právní ochraně dětí doplněna v roce 2008 novelizací provedenou zákonem č. 259/2008 Sb. Účelem této pomoci je usnadnění postavení osoby, která jménem dítěte uplatňuje nárok na výživné (zejména rodič nebo pečující osoba, které bylo dítě svěřeno do péče jiné osoby podle § 953 obč. zák.), při podávání návrhů směřujících k plnění vyživovací povinnosti k dítěti. Může se jednat zejména o podání k soudu směřující k úpravě vyživovací povinnosti, ke zvýšení částky výživného, k nařízení výkonu rozhodnutí, podání exekučního návrhu nebo podání trestního oznámení orgánu činnému v trestním řízení pro podezření ze spáchání trestného činu zanedbání povinné výživy podle § 196 tr. zákoníku. Pomoc orgánu sociálně-právní ochrany dětí při podání návrhu k soudu by neměla spočívat přímo v sepsání návrhu jménem oprávněného dítěte, ale měla by zahrnovat zejména poučení o formě a náležitostech návrhu na určení výživného, zvýšení výživného nebo vymáhání dlužného výživného. Poučení by se mělo týkat rovněž určení místní příslušnosti soudu podle § 511 z. ř. s., podle kterého je k nařízení a provedení výkonu rozhodnutí o výživném pro nezletilé dítě příslušný okresní soud, v jehož obvodu se nachází bydliště oprávněného dítěte, nikoliv bydliště povinného rodiče. V situaci, kdy není známo aktuální místo pobytu povinného rodiče, lze druhého rodiče nebo jinou pečující osobu uplatňující nárok dítěte na výživné informovat také o tom, že je možné požádat soud ještě před nařízením výkonu rozhodnutí o pomoc při zjišťování bydliště povinného v souladu s § 513 z. ř. s. 

K odst. 2 a 3 
 
	Dalším typem poradenské činnosti jsou činnosti zajišťované krajským úřadem v oblasti zprostředkování osvojení a pěstounské péče. Postup orgánů sociálně-právní ochrany při zprostředkování upravuje hlava IV (§ 19a až 27 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Komentované ustanovení stanoví kromě příslušnosti krajského úřadu k zajišťování příprav fyzických osob vhodných stát se osvojiteli, pěstouny a pěstouny na přechodnou dobu [tato činnost však může být dle § 48 odst. 2 písm. e) zák. o soc.-práv. ochraně dětí rovněž osobě pověřené k výkonu sociálně-právní ochrany] také časový rozsah příprav, a to minimálně 48 hodin u žadatelů o zařazení do evidence pro zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče a 72 hodin u zájemců o výkon pěstounské péče na přechodnou dobu. Krajský úřad je oprávněn tento časový rozsah snížit u žadatelů, kteří již jednou přípravu dokončili. V této souvislosti je nutné připomenout, že jde o časovou dotaci minimální (do přijetí novely zákona o sociálně-právní ochraně dětí v roce 2012 nebyl stanoven ani minimální časový rámec příprav). V praxi bude délka přípravy delší, a jak je uvedeno níže, nezaměřuje se jen na dobu před přijetím dítěte. Informace o 48, resp. 72 hodinách vytváří v laické veřejnosti dojem, že stačí absolvovat jednorázový několikadenní kurz k tomu, aby se člověk mohl stát náhradním rodičem. Příprava je pouze jednou ze součástí procesu odborného posuzování (srov. výklad k § 27), komentované ustanovení by tak z hlediska systematiky zákona patřilo spíše do již zmíněné hlavy IV zákona o sociálně-právní ochraně dětí. Pro srovnání: slovenská právní úprava stanovuje minimální rozsah příprav na 36 hodin, u tzv. profesionálních rodin na 60 hodin. 

	Rámcový obsah odborné přípravy žadatelů o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče je upraven v § 3 prováděcí vyhlášky č. 473/2012 Sb. Doporučuje se, aby se jedné odborné přípravy zároveň účastnilo maximálně 20 osob. Cílem příprav je zejména: 
 
a) poskytnout žadatelům přístupnou a pozitivní formou dostatek odborných informací o specifikách náhradní rodinné péče, 
 
b) seznámit je se skutečností, že hlavním cílem náhradní rodinné péče je naplňování potřeb dětí, a to nejen v oblasti vývoje a výchovy, ale také identity, povědomí o vlastním původu, kultuře atd., 
 
c) vysvětlit specifika institutu osvojení a jednotlivých typů náhradní rodinné péče, včetně faktoru spolupráce s rodiči, dalšími příbuznými a osobami blízkými dítěti, 
 
d) umožnit žadatelům utvářet si konkrétní představu o budoucím fungování jejich rodiny v souvislosti s příchodem "nevlastního" dítěte, 
 
e) získat kvalifikované informace o žadatelích, jejich chování a prožívání a vyhodnotit je ve vztahu k možnému přijetí dítěte. 
 
	Odborné přípravy by neměly být vnímány jako jednorázový akt (školení), ale jako jedna z fází kontinuálního doprovázení náhradní rodinné péče. Vzdělávání tak neprobíhá jen před přijetím dítěte do péče, ale pokračuje v době po příchodu dítěte do nové rodiny, kdy jsou osoby zajišťující péči konfrontovány s novými skutečnostmi, a právě v tuto dobu často potřebují poradenství a podporu. Tento proces je zajišťován prostřednictvím standardizovaného, jednotného a přehledného rámce vztahujícího se na odbornou přípravu pěstounů a osvojitelů před zahájením poskytování služeb a na jejich hodnocení i na následnou odbornou přípravu pěstounů a jejich další profesní rozvoj. 

	V souladu s § 11 odst. 2 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí je nezbytnou součástí odborných příprav rovněž práce s žadatelovou rodinou, které se týká přijetí dítěte. Je žádoucí zajistit zejména účast vlastních dětí žadatele nebo jiných dětí žijících v rodině žadatele (děti manžela, děti dříve svěřené do náhradní rodinné péče), a to v rozsahu odpovídajícím věku a stupni rozumového vývoje dítěte. Zpravidla se jedná o účast vlastních dětí žadatelů alespoň na jednom víkendu odborné přípravy. Účast dětí žadatelů na odborné přípravě je podstatná nejen z důvodu poskytnutí potřebných informací dětem, ale rovněž pro vyhodnocení jejich schopnosti a připravenosti na případné přijetí dalšího dítěte nebo dětí do rodiny. V tomto směru je vhodné připomenout, že rovněž občanský zákoník v § 801 výslovně stanoví, že při rozhodování o osvojení je třeba zohlednit rovněž zájmy dětí osvojitele, a vyžaduje, aby osvojení dítěte nebylo v zásadním rozporu se zájmy dětí osvojitele. 

	Výstupem z odborné přípravy je závěrečná vyhodnocující zpráva o žadateli a průběhu přípravy. Tuto zprávu vypracovává odpovědný pracovník krajského úřadu nebo pověřené osoby, která odbornou přípravu pro krajský úřad realizovala. Žadatelé se mohou se závěry hodnotící zprávy seznámit v rámci nahlížení do spisové dokumentace a seznamování se s podklady před vydáním rozhodnutí podle § 36 odst. 3 spr. řádu, kdy se mohou k obsahu zprávy také vyjádřit. V případě negativního hodnocení přípravy by měl být žadatelům umožněn kontakt s pracovníkem vyhotovujícím zprávu za účelem bližšího vysvětlení závěrů hodnotící zprávy. 

K odst. 4 
 
	Konzultace o výkonu pěstounské péče, pořádané krajským úřadem minimálně jednou za rok za účasti pěstounů, jejich rodinných příslušníků a dětí svěřených do pěstounské péče, mají zpravidla podobu víkendového setkání pěstounských rodin, na které jsou přizváni odborníci na oblast výchovy dítěte, dětské psychologie, vzdělávání dětí nebo péče o děti se zdravotním znevýhodněním. Účelem tohoto setkání je tudíž také zvyšování odborných znalostí a dovedností pěstounů a vzhledem k tomu je možné účast na konzultacích k výkonu pěstounské péče zahrnout do povinného vzdělání osob pečujících podle § 47a odst. 2 písm. f) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, které je stanoveno v rozsahu 24 hodin v období 12 po sobě jdoucích kalendářních měsíců. 

Související ustanovení: 

 § 12 odst. 1, 3 - uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc mimo výchovná opatření, § 13 odst. 1 písm. d) - správní výchovná opatření, § 27 - odborné posuzování pro účely zprostředkování osvojení a pěstounské péče, § 40 - zařízení odborného poradenství pro péči o děti, § 48 odst. 2 písm. a), c) - výkon sociálně-právní ochrany pověřenými osobami 

Související předpisy: 

 § 2 odst. 5 písm. c) zák. o pomoci v hmotné nouzi, 

 § 511, § 513 z. ř. s., 

 zák. o zdrav. službách, 

zák. č. 202/2012 Sb., o mediaci a o změně některých zákonů (zákon o mediaci) 

Literatura:

Křístek, A. Výživné pro děti: problematika určování jeho výše, jeho vymáhání a pomoc veřejné správy s uplatňováním práva na výživné v minulosti a dnes. Právní rozhledy. 2015, č. 13-14, s. 492-497. 
 
 § 12 

(Uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc mimo výchovná opatření [1, 3]; Povinná pomoc po nařízení ústavní výchovy [2]) 
Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Návrhem se také umožňuje, aby [obecní] úřad [obce s rozšířenou působností] rodičům uložil povinnost využít při řešení problémů [odbornou poradenskou pomoc], a to v případech, kdy je zřejmé, že [takovou] pomocí lze problémy dětí řešit, a za předpokladu, že rodiče na doporučení [obecního] úřadu [obce s rozšířenou působností] dosud potřebnou péči nezajistili a dítě ji nezbytně potřebuje. Obdobně může být uložena též povinnost využít [odbornou poradenskou] pomoc i jiným osobám odpovědným za výchovu dítěte. 

	K zák. č. 134/2006 Sb.: V řadě případů nejsou rodiče dítěte schopni řešit problémy spojené s výchovou dítěte bez odborné poradenské pomoci, a to zejména v situaci předrozvodových sporů o úpravu výchovy dítěte a realizaci styků rodičů a dítěte. Je proto nezbytné v zájmu dítěte, na něž je zřejmý negativní dopad těchto sporů, zachovat oprávnění obecního úřadu obce s rozšířenou působností, uložit rodičům nebo jiným osobám odpovědným za výchovu, [povinnost] využít [odbornou poradenskou] pomoc. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: Dochází k upřesnění a rozšíření možnosti orgánu sociálně-právní ochrany dětí uložit rodičům nebo jiným osobám odpovědným za výchovu dítěte povinnost, aby využili odbornou poradenskou pomoc za účelem řešení problémů spojených s výchovou dítěte nebo sporů týkajících se výchovy dítěte nebo styku s dítětem. Jedná se o další z legislativních opatření, k jejichž realizaci se Česká republika zavázala v rámci "Obecných opatření k výkonu rozsudků Evropského soudu pro lidská práva - prevence odebírání dětí z péče rodičů ze sociálně ekonomických důvodů" (usnesení vlády č. 882 ze dne 7.12.2010). Odborná poradenská pomoc nemusí být poskytována jen poradenským zařízením, jak předpokládá dosavadní znění zákona, ale rovněž externími odborníky pracujícími mimo rámec zařízení (např. dětský psycholog nebo mediátor). Nově se umožňuje uložit rodičům povinnost využít odbornou poradenskou pomoc ve formě spolupráce s pomáhajícími organizacemi (pověřené osoby, poskytovatelé sociálních služeb), jejímž cílem bude odvrátit umístění dítěte do náhradní péče a dosáhnout setrvání dítěte v péči vlastních rodičů. 

Přehled výkladu: 
 
I. Uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc mimo výchovná opatření 
 
II. Zahájení a povaha řízení a rozhodnutí o uložení povinnosti 
 
III. Funkční a místní příslušnost 
 
IV. Co je "odborná poradenská pomoc"? 
 
V. Mediace 
 
VI. Zákonné důvody pro uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc 
 
VII. Účastenství v řízení a zastoupení 
 
VIII. Obsah výroku rozhodnutí 
 
IX. Zánik účinků rozhodnutí, vynucování splnění povinnosti a zrušení rozhodnutí 
 
X. Úhrada nařízené služby 
 
XI. Povinná pomoc po nařízení ústavní výchovy 
 
XII. Povinnosti a nároky jiných osob odpovědných za péči o dítě 
 
XIII. Podmínky pro zrušení rozhodnutí vydaného podle odst. 1 
K odst. 1 
 
I. Uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc mimo výchovná opatření 
 
	Ustanovení § 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je prvním z ustanovení, které zakládá „tvrdou“, donucovací kompetenci orgánu sociálně-právní ochrany, zasahující do rodinných vztahů. Jejím využitím tento orgán může již mnohem intenzivněji zasáhnout do práv všech účastníků, proto se o použití zdejšího nástroje rozhoduje ve správním řízení formou správního rozhodnutí. Jak konstatoval prof. Emil Svoboda již v r. 1935 ve vztahu k rodinnému právu jako celku, „jsou-li i jinde hranice, kam až může právo zasáhnout, jsou na tomto poli mnohem osudnější. Je-li jinde třeba překonati právo spravedlností - zde je ta potřeba přímo životní nezbytností. Bude-li nutno, aby mezi mužem a ženou, mezi rodiči a dětmi rozhodlo spornou věc právo, je to již neštěstí, ne-li úplné ztroskotání“. (Svoboda, E. Rodinné právo československé. 2. vydání. Praha: Čsl. kompas, 1946, s. 9). To plně platí i dnes pro všechna opatření orgánu sociálně-právní ochrany dětí, pokud jimi výrazněji zasahuje do soukromí rodin. Komentované ustanovení zakládá kompetenci k prvnímu z takových opatření. Proto lze tohoto opatření užít zásadně teprve tehdy, kdy se jedná o dítě ohrožené. Tedy jen tehdy, bylo-li za ohrožené prohlášeno správním aktem, zavedeno do základní evidence a byl na něj založen svazek ochrany mládeže čili byl-li nad dítětem stanoven správní dohled (srov. výklad k § 6, část XIII. Prohlášení dítěte za ohrožené). I proto se v odst. 1 písm. a) před tím, než orgán sociálně-právní ochrany dětí přistoupí k „donucení“ správním rozhodnutím, předpokládá nejprve doporučení dobrovolného využití odborné pomoci. Implicitní obecnou podmínkou je samozřejmě ve všech případech, aby potřeba odborné poradenské pomoci vyplývala z vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny, resp. z individuálního plánu ochrany dítěte [srov. komentář k § 10 odst. 3 písm. c), d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí], příp. byla doporučena na případové konferenci. Návětí komentovaného ustanovení praví, že orgán sociálně-právní ochrany „může“ uložit rodičům dále vymezené povinnosti. Je však nesporné, že jsou-li dány důvody pro takový postup, jak je ustanovení vymezuje dále, orgán sociálně-právní ochrany takovou povinnost uložit v zásadě „musí“. Z výše uvedeného je současně zřejmé, že systematické zařazení úpravy tohoto opatření není vhodné. Neboť se jedná o „zvláštní ochranu dítěte“, nemělo by být (stejně jako výchovná opatření následujících § 13 a § 13a) zařazeno v rámci třetí části zákona v této její hlavě I (Preventivní a poradenská činnost), ale teprve pod nadpisem k hlavě II (Opatření na ochranu dětí). Současně je ze systematického hlediska zřejmé, že by před úpravou tohoto opatření, umožňujícího dotčeným osobám již uložit konkrétní povinnost, mělo být upraveno výchozí správní opatření, totiž uložení správního dohledu, upravené nepřehledně teprve v následujícím § 13 v jeho odst. 1 písm. b). 

	Po dobu probíhajícího řízení ve věcech péče soudu o nezletilé nemůže správní úřad zdejší opatření uložit, měl-li by je ukládat z důvodů, které souvisejí s probíhajícím soudním řízením. Podle § 100 odst. 1 o. s. ř. „jakmile bylo řízení zahájeno, postupuje v něm soud i bez dalších návrhů tak, aby věc byla co nejrychleji projednána a rozhodnuta. Přitom usiluje především o to, aby spor byl vyřešen smírně“. Podle odst. 2 stejného ustanovení pak „je-li to účelné a vhodné, může předseda senátu účastníkům řízení nařídit první setkání se zapsaným mediátorem v rozsahu 3 hodin a přerušit řízení, nejdéle však na dobu 3 měsíců“. Podle § 474 odst. 1 z. ř. s. „za účelem ochrany zájmu dítěte soud vede rodiče [v řízeních ve věcech péče soudu o nezletilé] k nalezení smírného řešení. Soud může rodičům uložit na dobu nejvýše 3 měsíců účast na mimosoudním smírčím nebo mediačním jednání nebo rodinné terapii, nebo jim nařídit setkání s odborníkem v oboru pedopsychologie.“ Rovněž tak v rámci vykonávacího řízení může soud podle § 503 odst. 1 a), d) z. ř. s. „tomu, kdo neplní dobrovolně soudní rozhodnutí nebo soudem schválenou dohodu o péči o nezletilé dítě, popřípadě o úpravě styku s ním anebo rozhodnutí o navrácení dítěte, nařídit první setkání s mediátorem v rozsahu 3 hodin nebo nařídit povinnému setkání s odborníkem v oboru pedopsychologie“. Pokud by během soudního řízení orgán sociálně-právní ochrany zahájil správní řízení a uložil zdejší opatření, zasahoval by tím neoprávněně do průběhu soudního řízení, neboť je to výlučně soud, kdo je kompetentní během řízení rozhodnout, jaká opatření pro zajištění průběhu řízení učiní. A to tím spíše, pokud orgán sociálně-právní ochrany dětí vystupuje v onom řízení jako opatrovník, tedy jako zástupce jedné ze stran soudního řízení, neboť strana (její zástupce) nemůže druhé straně ukládat nějaké povinnosti, to může během řízení pouze soud. Strany jsou si v řízení totiž rovny (§ 18 odst. 1 o. s. ř.: „účastníci mají v občanském soudním řízení rovné postavení“). 

II. Zahájení a povaha řízení a rozhodnutí o uložení povinnosti 
 
	Řízení o uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc je řízením zahajovaným z moci úřední, tzn. že je nelze zahájit na žádost účastníka. Kdokoli však může podat podnět k zahájení řízení z moci úřední ve smyslu § 42 spr. řádu. Požádá-li podatel současně o takové sdělení, správní orgán jej do 30 dnů vyrozumí o skutečnosti, zda řízení zahájil nebo podnět odložil. Řízení je zahájeno dnem, kdy správní orgán oznámil zahájení řízení dotčené osobě, a je-li účastníků více, pak prvnímu z nich (§ 46 spr. řádu). Tak jako ve většině ostatních správních řízení na úseku sociálně-právní ochrany dětí je namístě provedení "nezkráceného" řízení, tzn., že aplikace příkazního řízení a vydání příkazu podle § 150 spr. řádu je zásadně nevhodné, neboť je namístě, rovněž z hlediska možného preventivního působení samotného faktu vedení řízení, umožnit účastníkům plnou účast v řízení, a to i v situaci, kdy by orgán sociálně-právní ochrany ve smyslu cit. ustanovení považoval "skutková zjištění za dostatečná". Zákon však provedení příkazního řízení výslovně nevylučuje, proto lze ve zcela výjimečných, důkladně a přesvědčivě odůvodněných případech provést i řízení příkazní. 

III. Funkční a místní příslušnost 
 
	Funkční příslušnost k projednání opatření uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc vymezuje komentované ustanovení hned v návětí - příslušným je obecní úřad obce s rozšířenou působností. Místní příslušnost je upravena v § 61 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, kdy místně příslušným je zásadně obecný orgán sociálně-právní ochrany dítěte, určený místem jeho trvalého pobytu, neboť řízení podle § 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nejsou uvedena v žádném z ustanovení, zakládajících zvláštní výlučnou místní příslušnost (§ 61 odst. 3, 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Zákon o sociálně-právní ochraně dětí nezná místní příslušnost alternativní (danou na výběr). Obecná úprava místní příslušnosti podle správního řádu [§ 11 odst. 1 písm. d) a souv.] by se v řízeních podle § 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí uplatnila jen v případě, kdy dítěti není možné na území republiky určit trvalý pobyt, přitom se však na území republiky dlouhodobě nikoli v rozporu s právem zdržuje a má zde obvyklé bydliště (srov. výklad k § 2 odst. 2), tudíž je namístě poskytnout mu sociálně-právní ochranu v plném rozsahu. Ke "generálnímu" přenesení působnosti k výkonu veřejné správy srov. komentář k § 4 odst. 1 část I. Věcná příslušnost správních úřadů in fine, část II. Odnětí výkonu státní správy a její přenesení na jiný úřad a část III. Delegování příslušnosti na „nižší“ správní úřad. K problematice "dožádání" srov. výklad k § 62; v daném případě však "dožádání k provedení řízení" není možné, neboť žádná ze skutkových podstat vymezených v § 62 zák. o soc.-práv. ochraně dětí se netýká provedení celého správního řízení, stejně tak § 13 spr. řádu se týká výlučně dožádání k provedení jednotlivého úkonu. V takovém případě přichází v úvahu pouze delegace vhodná ve smyslu § 131 odst. 1 písm. c), nebo odst. 2 písm. a) nebo odst. 5 spr. řádu. Takový postup se jeví jako vhodný, pakliže se dítě zdržuje v obvodu dožádaného orgánu sociálně-právní ochrany, u něhož je v rámci dlouhodobého dožádání ke sledování poměrů podle § 62 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí zaveden spis "Nom", příp. je dožádaný orgán též procesním veřejným opatrovníkem dítěte. 

IV. Co je "odborná poradenská pomoc"? 
 
	Od 1. ledna 2013 došlo k formulační změně přímo v návětí, kdy původní znění hovořilo o využití pomoci odborného poradenského zařízení. Do 31. prosince 2001 text § 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí (tehdy jediného odst.) dokonce výslovně odkazoval na § 39 odst. 1 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tzn. že odborným poradenským zařízením bylo nutno rozumět výlučně zařízení odborného poradenství pro péči o děti jako typ zařízení sociálně-právní ochrany, provozované buď na základě pověření k výkonu sociálně-právní ochrany dětí, nebo zřízené krajem či obcí s přiměřeným použitím ustanovení o pověření k výkonu sociálně-právní ochrany. Byť tento výslovný odkaz byl posléze vypuštěn, definice „odborného poradenského zařízení“ byla takovým výkladem nadále zatížena. Nyní užitý pojem „odborná poradenská pomoc“ je z tohoto hlediska záměrně výrazně širší, zahrnuje poradenské služby poskytované jak právnickými, tak fyzickými osobami, a to současně služby poskytované v jakémkoli režimu (pověření k výkonu sociálně-právní ochrany, registrace sociální služby, vázaná živnost psychologické poradenství a diagnostika podle živnostenského zákona, č. 455/1991 Sb., poradenství v režimu školských předpisů, úprava mediace v netrestních věcech atp.). Půjde tedy o jakýkoli typ sociálního poradenství (nejen v režimu odborného sociálního poradenství podle zákona o sociálních službách, ale lze využít i dalších druhů sociálních služeb ve smyslu zákona o sociálních službách, poskytují-li rovněž odborné poradenství, zejména služeb rané péče či sociálně-aktivizačních služeb pro rodiny s dětmi), psychologických či pedagogicko-psychologických poradenských služeb, příp. výchovného poradenství a dalších ambulantních poradenských služeb poskytovaných středisky výchovné péče podle zák. č. 109/2002 Sb. Nelze však takto nikdy nařídit službu pobytového charakteru, tzn. „dobrovolný“ pobyt v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc nebo ve středisku výchovné péče (příp. v diagnostickém ústavu), neboť pobytovou službu lze pouze doporučit. To ostatně vyplývá i z té skutečnosti, že pobytová služba se svým obsahem samozřejmě z „poradenství“ zcela vymyká. 

	Pokud by rodiče takové doporučení nerespektovali, a byly by tu závažné důvody pro umístění dítěte do pobytové služby, nezbývalo by než postupovat cestou návrhu k soudu na uložení výchovného opatření podle § 13a, neboť orgán sociálně-právní ochrany nemůže přijímat rozhodnutí, jímž se (byť nepřímo) omezuje osobní svoboda a/nebo omezuje rodičovská odpovědnost proti vůli zákonného zástupce. Stejně tak nelze uložit povinnost využít zdravotní služby, především ve smyslu diagnostické, dispensární, léčebné, rehabilitační či posudkové zdravotní péče (srov. § 5 odst. 2 zák. o zdrav. službách). Je však otázka, zda není možno nařídit využití preventivní péče, pokud by jejím obsahem nebyla preventivní prohlídka, ale jen zdravotní poradenství. Vzhledem k tomu, že „dětské poradny“ jako specifická zdravotnická zařízení nejsou již dnes zákonem upravena a zákon o zdravotních službách s „osvětou“ jako součástí zdravotních služeb nepočítá, lze uzavřít, že nikoli (nicméně např. Pandemický plán pro případ pandemie chřipky jako opatření vlády ČR z roku 2006 uvádí, že v ambulantních zdravotnických zařízeních je třeba „omezit činnost dětských poraden, případně i ostatních poraden“, tedy se předpokládá existence zdravotního „poradenství“). K problematice vztahu sociálně-právní ochrany a zdravotních služeb srov. výklad k § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, část III. Poruchy ve výkonu rodičovské odpovědnosti při péči o zdraví dítěte. 

V. Mediace 
 
	Vzhledem k důvodové zprávě k zákonu č. 401/2012 Sb., která uvádí mezi odbornou pomocí poskytovanou fyzickými osobami i pomoc „mediátora“, lze pod pojmem „odborné poradenské pomoci“ rozumět i mediaci, výslovně zmíněnou v písm. c), byť ji v obecném smyslu za „poradenství označit nelze“. Mediaci v netrestních věcech upravuje především zák. č. 202/2012, o mediaci a o změně některých zákonů, podle něhož se mediací obecně rozumí „postup při řešení konfliktu za účasti jednoho nebo více mediátorů, kteří podporují komunikaci mezi osobami na konfliktu zúčastněnými tak, aby jim pomohli dosáhnout smírného řešení jejich konfliktu uzavřením mediační dohody“ [§ 2 písm. a)]. Důvodová zpráva je tu podrobnější: „Mediace je metoda rychlého a kultivovaného mimosoudního řešení konfliktů za asistence třetí neutrální strany, která vede jednání sporných stran k tvorbě vzájemně přijatelné dohody. Jedná se o neformální proces řešení konfliktů, ve kterém jsou obě strany přítomny dobrovolně. Jejím cílem je jasně formulovaná, srozumitelná a prakticky uskutečnitelná dohoda, na jejíž podobě se podílejí všichni účastníci mediačního procesu“. Cit. zákon v § 2 písm. b) definuje též rodinnou mediaci takto: „Rodinnou mediací se rozumí mediace, která se zaměřuje na řešení konfliktů vyplývajících z rodinných vztahů.“ Zapsaný mediátor je přitom povinen poskytovat mediaci výlučně za podmínek stanovených zákonem o mediaci (§ 8 odst. 3). Hlava II uvedeného zákona (§ 13 a následující) upravuje organizaci mediace. Dohled je svěřen Ministerstvu spravedlnosti. Podmínkou pro výkon mediace je zásadně zápis - registrace - v seznamu mediátorů (§ 14, § 15), který vede Ministerstvo spravedlnosti, a vykonání zkoušky. Výkon mediace je živností. Mediaci v uvedeném smyslu mohou vykonávat též advokáti, v jejichž případě zkoušky zajišťuje a dohled vykonává Česká advokátní komora. Mediace se poskytuje na smluvním principu, jehož součástí je též dohoda o výši odměny mediátora (§ 4). Pouze v případě, že mediaci nařídí soud podle § 100 odst. 2 o. s. ř., je odměna určena vyhláškou č. 277/2012 Sb., o zkouškách a odměně mediátora. § 15 této vyhlášky stanovuje odměnu ve výši 400 Kč za každou započatou hodinu, a to bez DPH, je-li mediátor jejím plátcem. V případě, že je účastník osvobozen od soudních poplatků, hradí tyto náklady mediace stát. Mediační dohodu může rovněž schválit soud v rámci tzv. smírčího řízení; tato dohoda je pak pro strany závazná a její plnění lze vynutit, neboť schválená mediační dohoda, stejně jako smír má účinky pravomocného rozsudku (§ 69 ve spojení s § 99 odst. 3 o. s. ř.). 

	Důvodová zpráva k zákonu č. 401/2012 Sb. uvádí ke komentovanému ustanovení mj. toto: „Odborná poradenská pomoc nemusí být poskytována jen poradenským zařízením, - ale rovněž externími odborníky pracujícími mimo rámec zařízení (např. - mediátor)“. Tímto mediátorem však nemusí být nutně zapsaný mediátor ve smyslu popisovaného zák. č. 202/2012, o mediaci. Otázka, zdali má být po jeho přijetí v České republice dovoleno poskytování mediace výhradně podle tohoto zákona, byla předmětem diskusí v době jeho přípravy. Z výlučnosti regulace bylo přitom ustoupeno, o čemž svědčí i důvodová zpráva k uvedenému zákonu, kde se uvádí mj.: „Většina soudů ve věcech týkajících se výchovy dítěte a styku jeho rodinných příslušníků s ním z důvodu provedení mediace a rodinné terapie s manželskými a rodinnými poradnami již dlouhodobě spolupracuje- Většina členů pracovní skupiny preferovala omezit rozsah právní úpravy jen na činnost zapsaného (tj. kvalifikovaného) mediátora. Zákon by však neměl znemožnit jiným osobám činnost spadající do oblasti mediačních technik- Cílem zákona rovněž není úprava veškeré mediační činnosti v civilních a jiných netrestních věcech. Zákon upravuje pouze mediaci prováděnou zapsanými mediátory... Zákon však neznemožňuje jiným osobám vykonávat činnost spadající do oblasti mediačních technik“. Z uvedeného vyplývá, že za podmínek uvedených v komentovaném ustanovení je možno uložit povinnost využít „odborné poradenství“ i v rozsahu mediace, která není poskytována podle zák. č. 202/2012 Sb. Zpravidla půjde o služby poskytované (a to již řadu desetiletí) v rámci odborného sociálního poradenství manželskými a rodinnými poradnami, popř. i v režimu poskytování doporučení zaměřených „na řešení vzájemných vztahů rodičů a jejich dětí“, kdy se „v rámci odborného poradenství - poskytují - rodičům - dětí rady - v dalších otázkách týkajících se jejich rodinných, sociálních a mezigeneračních problémů vyplývajících z péče o děti,“ jak jsou poskytovány manželskými a rodinnými poradnami jako „zařízeními odborného poradenství pro péči o děti“ podle § 40 komentovaného zákona. Uvedenému závěru plně svědčí i sama důvodová zpráva k zák. č. 202/2012 Sb., o mediaci. 

VI. Zákonné důvody pro uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc 
K odst. 1 písm. a) 
 
	Podmínkou pro aplikaci ustanovení je skutečnost, že rodiče nezajistili odbornou poradenskou pomoc, ačkoli ji dítě kvalifikovaně ohrožené (podle § 6) nezbytně potřebuje a tato pomoc byla rodičům před zahájením řízení o uložení povinnosti prokazatelně doporučena. Důvodem pro uložení povinnosti mohou být jak výchovné problémy dítěte, včetně např. záškoláctví, tak i nedostatky v péči na straně rodičů včetně nedostatků při obstarávání záležitostí domácnosti a rodiny (např. v oblasti hygieny či výživy apod.), či jen neschopnost rodičů řešit objektivní problémy, které dítě má. 

K odst. 1 písm. b) 
 
	Komentované ustanovení bylo do zákona vloženou novelou zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 134/2006 Sb. Netýká se pouze případů, kdy rodiče dítěte již nežijí spolu a dítě je manipulováno jedním z rodičů proti druhému, ostatně i důvodová zpráva k novele zák. o soc.-práv. ochraně dětí č. 134/2006 Sb. v této souvislosti na prvním místě uvádí zcela správně předrozvodové spory. Jakmile je věc již řešena v soudním řízení, není možné (dokud soudní řízení trvá) ke správním opatřením přistoupit. K tomu srov. výklad výše v části I. Uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc mimo výchovná opatření a výklad k § 13 v části I. Obecně ke správním a soudním „výchovným opatřením“. Ustanovení dopadá na všechny situace, kdy se dítěte negativně dotýkají spory mezi rodiči, byť může být pouze jejich pozorovatelem, nebo na situace, kdy se rodiče o způsobu péče nemohou dohodnout a zatím v této věci nebylo zahájeno řízení ve věcech péče soudu o nezletilé. Může se jednat i o případy domácího násilí (zde se má ale jednat o doporučení pomoci intervenčního centra; její využití nelze podle zdejší úpravy „nařízeného poradenství“ ukládat). Úprava péče o dítě či styku s dítětem je uvedena pouze příkladmo (arg. „zejména při sporech o-“). Ačkoli v ustanovení není, tak jako v písm. a), zdůrazněno, že je k tomuto opatření možno přikročit teprve tehdy, nevyužili-li rodiče doporučené pomoci dobrovolně, platí tato zásada i zde s ohledem na hierarchii opatření sociálně-právní ochrany a subsidiaritu opatření „tvrdších“ vůči „měkčím“ (srov. § 9a, odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

K odst. 1 písm. c) 
 
	Smyslem ustanovení je především zajištění veřejného zájmu na tom, aby byly využity všechny možnosti orgánu sociálně-právní ochrany dětí před tím, než by bylo nutno přikročit k opatření nejzávažnějšímu - k odnětí dítěte z rodiny (a to včetně odnětí „jen“ krátkodobého ve smyslu výchovného opatření podle § 13a zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Ustanovení je tak úzce svázáno s § 14 odst. 2 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Ten předpokládá uskutečnění opatření sociálně-právní ochrany, zahrnuje v to i uložení povinnosti podle § 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, před tím, než orgán sociálně-právní ochrany podá návrh na zahájení soudního řízení o některém z opatření, vymezených tam v odst. 1. Ustanovení § 14 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí současně vyžaduje, aby součástí návrhu k soudu byla i zpráva o přijetí takového opatření (a logicky i o jeho účincích). 

VII. Účastenství v řízení a zastoupení 
 
	Při ukládání povinnosti rodičům ve vztahu k dítěti [zejm. odst. 1 písm. a)], ačkoli jsou zde rodiče subjektem rozhodnutí - tedy jim přímo jako účastníkům řízení ve smyslu § 27 odst. 1 písm. b) spr. řádu správní orgán založí povinnost, je třeba jako na účastníka v řadě případů hledět i na nezletilé dítě, neboť to může být v uvedeném řízení v postavení osoby, která může být rozhodnutím přímo dotčena ve svých právech nebo povinnostech ve smyslu § 27 odst. 2 spr. řádu (bude se muset, možná i nedobrovolně, poradenské pomoci podrobit). V souladu s konstantní judikaturou je nutno již na dítě starší 12 let téměř bezvýhradně hledět jako na (určitým způsobem) procesně způsobilé, proto mu musí být dána možnost, aby po náležitém poučení mělo možnost k věci se přímo vyjádřit, a toto je vhodné umožnit i dítěti mladšímu; obecně ale platí, že nezletilý ve správním řízení nemá plnou procesní způsobilost, proto musí být v řízení zastoupen. V daném případě však rodiče - zákonní zástupci - zpravidla budou v kolizi zájmů, tehdy je nezbytné ustanovit dítěti opatrovníka. Není vhodné v takovém případě postupovat ve smyslu § 17 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, dle něhož je to obecní úřad obce s rozšířenou působností, kdo je veřejným opatrovníkem (poručníkem) dítěte, pokud tento úřad zároveň vede uvedené řízení o uložení povinnosti podle § 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Současně není vhodné ustanovovat v takovém případě jako opatrovníka dítěte ani zaměstnance obecního úřadu jako fyzickou osobu, a to ze stejných důvodů. Opatrovníkem by měla být ustanovena především osoba dítěti blízká, není-li takové osoby, pak je možné opatrovníkem ustanovit jiný orgán sociálně-právní ochrany, příp. v místě působící neziskovou organizaci apod. Právo omluvy z povinnosti přijmout opatrovnictví je ve správním řízení na rozdíl od obecné úpravy opatrovnictví omezené. V obou případech by však opatrovník měl být se svým ustanovením srozuměn, byť § 32 odst. 4 věta druhá spr. řádu stanovuje, že taková osoba (tedy fyzická nebo právnická) je povinna funkci opatrovníka přijmout, ledaže by jí v tom bránily závažné důvody (dítě a/nebo rodiče budou např. smluvními uživateli sociálních služeb zamýšleného opatrovníka, kapacita dané služby je v danou chvíli zcela vytížena a organizace by nebyla schopna dostát svým zákonným a smluvním povinnostem při poskytování služeb dalším osobám apod.). Přestože poskytovatel služeb není účastníkem tohoto řízení, měl by s ním před nařízením uvedených povinností orgán sociálně-právní ochrany, bude-li ve výroku vymezen výslovně, konzultovat jeho kapacitní a časové možnosti, zda je klientům odbornou pomoc schopen poskytnout a za jakých podmínek (závěry takových zjištění se případně mají objevit v odůvodnění rozhodnutí). 

VIII. Obsah výroku rozhodnutí 
 
	Obsahem výroku rozhodnutí je uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc (případně i ve formě mediace, srov. výše část V. Mediace). Integrální součástí výrokové části je samozřejmě v souladu s § 68 odst. 2 spr. řádu lhůta ke splnění ukládané povinnosti, popřípadě též jiné údaje potřebné k řádnému splnění uložené povinnosti, a výrok o vyloučení odkladného účinku odvolání (§ 85 spr. řádu), pokud o něm správní orgán rozhodl, zpravidla tehdy, hrozí-li vážná újma pro opožděně poskytnutou pomoc dítěti, popř. pokud o to některý účastník (zpravidla však opatrovník dítěte) požádá. Jedná se vlastně o uložení povinnosti adresátům rozhodnutí uzavřít smlouvu o poskytnutí vymezené služby (např. uzavřít smlouvu o poskytování sociálních služeb). Tím, kdo by měl odborné pomoci využít, je v případě písm. a) v první řadě dítě samo (neboť tuto pomoc potřebuje), ale myslitelná je i situace, kdy se pomoci budou muset podrobit rodiče, a to spolu s dítětem (srov. část IV. Co je „odborná poradenská pomoc“?) - i tehdy je však samozřejmě podmínkou, že dítě takovou pomoc nezbytně potřebuje, je např. nezbytné, aby si rodiče osvojili kompetence při péči o dítě zdravotně postižené apod. V případě písm. b) a c) budou adresáty povinnosti naopak v první řadě rodiče, byť i zde platí zrcadlově, že v některých případech by se „nařízené“ pomoci mělo dostat i dítěti samotnému. Vždy bude záležet na jedinečných okolnostech daného případu. Proto musí být z výroku zřejmé, zda se ukládá povinnost využít odbornou pomoc rodičům, nebo rodičům a současně se jim ukládá povinnost zajistit tuto pomoc i dítěti, příp. se ukládá rodičům, aby uvedenou pomoc zajistili toliko dítěti. Nelze však uložit povinnost využít pomoc přímo dítěti, byť by se jako částečně procesně způsobilé řízení účastnilo, neboť návětí předpokládá formulaci výroku, která zakládá povinnost něco konat pouze rodiči (podle odst. 3 osobě odpovědné za péči). To je rozdíl od výchovného opatření podle § 13 odst. 1 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, podle něhož je možno uložit povinnost využití odborné poradenské pomoci přímo i dítěti samotnému. 

	Nelze také výrok formulovat způsobem, z něhož by vyplývala povinnost konkrétního poskytovatele pomoc poskytnout, neboť obecně platí, že rozhodnutím nelze ukládat povinnosti někomu jinému než účastníkům řízení, vedle toho platí, co je uvedeno ve vztahu k dítěti, totiž že hmotné právo (zde návětí a odst. 3) taxativně vymezuje okruh adresátů případně uložené povinnosti. Ve výroku zároveň musí být odborná pomoc alespoň typově vymezena. Např. tak, že se ukládá povinnost využít služeb rané péče. Je vhodné, aby v odůvodnění rozhodnutí bylo blíže vymezeno, na co by se předmětná pomoc měla v tom kterém případě zaměřit, což bude současně samozřejmě vyplývat i ze skutečnosti, proč je povinnost vůbec nařizována; to jsou současně ony "jiné údaje potřebné k řádnému splnění uložené" povinnosti, jak je předpokládá § 68 odst. 2 spr. řádu. Rovněž tak je možné přímo v odůvodnění uvést konkrétního poskytovatele odborné pomoci jako vodítko pro rodiče, kam se obrátit. Zprostředkování kontaktu s poskytovatelem by měl samozřejmě na žádost rodičů zajistit orgán sociálně-právní ochrany i po a zejména po nařízení odborné poradenské pomoci. 

	Má-li být nařízena specifická odborná pomoc, kterou je v nezbytné kvalitě dle poznatků orgánu sociálně-právní ochrany dětí schopen zajistit pouze určitý poskytovatel, popř. pokud tu je jiný důležitý důvod, proč orgán sociálně-právní ochrany vyžaduje realizaci nařízené služby konkrétním poskytovatelem, lze přímo ve výroku uvést i takového konkrétního poskytovatele. Důvody, proč je zvolen výslovně uvedený poskytovatel, by se měly opírat jak o vyhodnocení situace dítěte, tak by měly vyplývat z individuálního plánu ochrany dítěte a měly by být též zmíněny v odůvodnění rozhodnutí. Obdobu takto konkrétního výroku můžeme spatřovat jak v případech, kdy soud ve výroku ukládá povinnost využití odborné pomoci, zajišťované určitým poskytovatelem, ale i ve svěření dítěte do péče konkrétního zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, v nařízení výchovného opatření o dočasném svěření dítěte do konkrétního střediska výchovné péče podle § 13a zák. o soc.-práv. ochraně dětí či v nařízení předběžného opatření, jímž se dítě předává do péče konkrétního ústavu jakéhokoli typu, či v určení služeb konkrétního mediátora, tak ale i v úpravě jmenovitého ustanovování znalce (příp. v ustanovování advokáta ex offo); v posledně uvedených případech je však situace rozdílná v tom, že dotčený subjekt je tam povinen něco vykonat (provést znalecké zkoumání, převzít zastoupení). Působí-li ve správním obvodu či v širší oblasti více typově shodných služeb odborné pomoci, je však namístě, aby orgán sociálně-právní ochrany, pakliže konkrétního z nich uvádí přímo ve výroku rozhodnutí, měl vnitřní transparentní pravidla pro výběr takových poskytovatelů jako preventivní opatření před nařčením, že nedůvodně zvýhodňuje pouze některé z nich. 

IX. Zánik účinků rozhodnutí, vynucování splnění povinnosti a zrušení rozhodnutí 
 
	Účinky rozhodnutí podle § 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí zanikají zpravidla tím, že se adresáti uložené povinnosti této podrobí. Není přitom rozhodné, zda realizace opatření splnila zamýšlený efekt či nikoli. Při posouzení, zda k zániku účinků rozhodnutí došlo, je třeba vždy přihlédnout k odborným standardům příslušné služby a k obvyklé praxi. Tak např. je-li uložena povinnost využít odborného psychologického poradenství rodičům, tito se jí podrobí, avšak po jednom či několika úvodních sezeních psycholog věc uzavře, že nelze např. přes objektivní rozpory mezi rodiči nebo jinou podobnou objektivní překážku situaci psychologickým poradenstvím řešit, účinky rozhodnutí ipso facto zanikají. Naopak pokud by osoby, jimž byla uložena povinnost, tuto nerespektovali, tedy ve smyslu zákona této pomoci nevyužili a s poskytovatelem pomoci by vůbec nevstoupili v jednání, nebo se sice dostavili na prvou schůzku, kde by však pouze oznámili, že o poskytnutí pomoci nemají zájem (nebo tato skutečnost vyplývala mlčky z jejich jednání), zakládala by taková situace jednak přestupkovou odpovědnost ve smyslu § 59d odst. 1 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, kdy je možno uložit pokutu do 20 tis. Kč. Jednak je možno provést správní exekuci, a to v daném případě formou postupného ukládání donucovacích pokut podle § 112 písm. c) a § 129 spr. řádu až do celkové výše 100 tis. Kč, neboť přímý výkon rozhodnutí zde nepřichází v úvahu, stejně jako exekuce provedením náhradního výkonu, když vykonat rozhodnutí nemůže nikdo jiný než povinný rodič sám. Jak při postihu za přestupek, tak při správní exekuci je však třeba vždy zhodnotit, zda by taková opatření byla přínosná z hlediska vlastního cíle - ochrany práv dítěte a zajištění pomoci tomuto dítěti, či není namístě volit další, již citelnější opatření sociálně-právní ochrany, v první řadě výchovná opatření (§ 13 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). O zániku účinků rozhodnutí v tomto smyslu není třeba vést řízení a vydat rozhodnutí, ale v případě potřeby je zřejmě možné takovou skutečnost ze strany orgánu sociálně-právní ochrany dětí písemně deklarovat postupem podle části čtvrté správního řádu (Vyjádření, osvědčení, sdělení). Není-li ve smyslu uvedeného výkladu jisté, že účinky rozhodnutí již zanikly ipso facto, popřípadě již byl splněn účel rozhodnutí, avšak z jeho obsahu je zřejmé, že by jeho účinky měly nadále trvat, popřípadě pokud účel sice nesplnilo, ale je přitom zřejmé, že by jej již ani splnit nemohlo, je namístě rozhodnutí zrušit, a to postupem předvídaným v odstavci 4. 

X. Úhrada nařízené služby 
 
	Dosavadní doktrína (Novotná, V., Burdová, E. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí. Komentář. 3. vyd. Praha: Linde, 2007, s. 44) spočívala v tom, že podmínkou pro uložení povinnosti podle § 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je, aby odborné poradenské zařízení poskytlo pomoc bezplatně s tím, že si lze těžko představit situaci, kdy zařízení za hodinu konzultace bude požadovat platbu, která zatíží rozpočet rodiny. Uvedené stanovisko je nesprávné. Platí sice, že otázku úhrady je nezbytné při rozhodování vždy zohlednit. Správní orgán je povinen postupovat tak, aby účastníkům nevznikaly zbytečné náklady (§ 6 odst. 2 spr. řádu), tzn. je-li k dispozici služba bezplatná a placená, dá přednost zpravidla službě neplacené, před službou obtížněji dostupnou dá přednost službě v místě bydliště osob, jimž je uložena povinnost atd., ledaže by zde byly důvody zvláštního zřetele hodné, proč orgán postupoval jinak (např. hledisko kvality služby nebo pod.). Tyto důvody by musel v rozhodnutí řádně popsat. Při ukládání povinností dle § 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí by měl orgán sociálně-právní ochrany v rámci svých možností (např. na základě údajů ze spisu „Om“) přihlédnout k majetkové situaci rodiny. Je-li orgánu známo, že rodina se nachází v hmotné nouzi, neznamená to současně, že není možno uložit uvedenou povinnost, při níž vznikne povinnost úhrady, neboť tak by byly z uplatnění uvedeného nástroje sociálně-právní ochrany vyloučeny děti z rodin ohrožených chudobou, byly by tak subjektem nižší míry ochrany, a takovou skutečnost nelze v demokratické společnosti připustit. V takovém případě by měl orgán sociálně-právní ochrany rodině zprostředkovat vyřízení dávky mimořádné okamžité pomoci ze systému hmotné nouze. Pokud by se rodině ohrožené chudobou nepodařilo ze strany orgánu sociálně-právní ochrany účinně zprostředkovat pomoc při úhradě služby, nebyly by zjevně dány podmínky přestupkové odpovědnosti i přes formální nesplnění povinností, uložených rozhodnutím vydaným podle § 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Rodičům, resp. jiným osobám odpovědným za výchovu, kteří mají průměrnou či dobrou majetkovou úroveň, zejména příjmovou situaci, lze však samozřejmě při dodržení shora uvedených zásad dobré správy, nezbytnosti opatření, proporcionality a legitimity uložit povinnosti podle § 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí i tehdy, je-li známo, že bude nařízeno využití služby poskytované za úhradu. Tato skutečnost se neobjeví ve výrokové části rozhodnutí, ale správní orgán by se s ní měl dostatečně a přesvědčivě vypořádat v odůvodnění svého rozhodnutí. Úhrada mediace - viz výše v části V. Mediace. 

K odst. 2 
 
XI. Povinná pomoc po nařízení ústavní výchovy 
 
	Ustanovení navazuje na někdejší § 16 odst. 3 vyhlášky č. 182/1991 Sb., kterou se provádí zákon o sociálním zabezpečení, jenž stanovil, že "okresní úřad v součinnosti s obcí působí na zlepšení výchovných podmínek v rodinách dětí, u nichž se vykonává ústavní nebo ochranná výchova a sledují možnost návratu těchto dětí do jejich rodinného prostředí". Explicitní povinnost orgánu sociálně-právní ochrany dětí působit za účelem sanace původního rodinného prostředí s cílem umožnit návrat dítěte z ústavu do rodiny nebyla v r. 1999 přejata do zákona o sociálně-právní ochraně dětí. Norma byla do zákona o sociálně-právní ochraně dětí vložena, a to do § 12 jako její druhý odst., až novelou č. 134/2006 Sb. Jde přitom o nesystematické a nepřehledné zařazení, neboť úprava by logicky patřila do hlavy VI (Ústavní a ochranná výchova) za nynější § 28, upravující proces součinnosti orgánu sociálně-právní ochrany při umístění dítěte do ústavu. 

	Povinná pomoc za účelem sanace původního rodinného prostředí po umístění dítěte v náhradním, zde ústavním, prostředí úzce souvisí s výkonem dozoru nad cizí péčí, a to s povinností sledovat "zejména rozvoj duševních a tělesných schopností dětí, zda trvají důvody pro pobyt dítěte v ústavním zařízení, a zjišťovat, jak se vyvíjejí vztahy mezi dětmi a jejich rodiči" (srov. § 29 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, věta první za středníkem). Procedurálně má pak tato povinnost být zajištěna zejména minimálním zákonným rozsahem osobních návštěv dítěte a rodičů umístěného dítěte (§ 29 odst. 2; podobně § 42 odst. 7 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Ačkoli je komentované ustanovení vztaženo pouze k náhradní institucionální péči, není pochyb, že stejná povinnost platí rovněž při umístění dítěte do náhradní rodinné péče. Stejně tak tato povinnost bude platit nejen v případě nařízení ústavní výchovy, ale o to intenzivněji v případě výchovného opatření dočasného odnětí dítěte podle § 13a zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Povinnost poskytnutí pomoci v rozsahu komentovaného ustanovení i v těchto dalších případech vyplývá výslovně po změnách souvisejících s rekodifikací soukromého práva z novelizovaného znění § 19 odst. 1 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Způsob poskytnutí pomoci se nebude zásadně lišit od obecných forem činnosti orgánu sociálně-právní ochrany, vymezených v § 10 odst. 1 a § 11 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, přitom však komentované ustanovení takovou pomoc, byť příkladmo, vypočítává podrobněji. Důvod je přitom zřejmý, chce se zdůraznit potřeba velmi aktivního přístupu orgánu sociálně-právní ochrany např. v oblasti hledání přiměřeného bydlení, asistence při uplatňování dávkových nároků (včetně doprovodu klientů nebo zprostředkování takového doprovodu na příslušná kontaktní pracoviště Úřadu práce, jsou-li detekovány problémy při přiznávání dávek jak státní sociální podpory, tak zejména hmotné nouze) apod. Účinným nástrojem při realizaci působnosti podle tohoto ustanovení je rovněž důsledné využívání nástroje povolování pobytu u rodičů podle § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí v souladu s individuálním plánem ochrany dítěte. Za tím účelem by orgán sociálně-právní ochrany, tam kde je to nezbytné, měl rodičům poskytnout asistenci i s vyřízením dávky mimořádné okamžité pomoci ze systému hmotné nouze. 

XII. Povinnosti a nároky jiných osob odpovědných za péči o dítě 
K odst. 3 
 
	Jak v případě uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc mimo výchovná opatření podle odst. 1, tak v případě povinné pomoci po nařízení ústavní výchovy podle odst. 2 jsou na roveň rodičům postaveny též „jiné osoby odpovědné za péči o dítě“, tak jak je definuje § 4a písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tedy zejména „osoby pečující“. V obdobném smyslu pojem jiné osoby odpovědné za péči užívá v případě nařízené ústavní výchovy též zák. č. 109/2002 Sb. Právě v této souvislosti se jedná o pojem nepřesný, neboť v případě předběžného opatření (i výchovného opatření podle § 13a zák. o soc.-práv. ochraně dětí či v případě soudního předběžného opatření) je v danou chvíli osobou odpovědnou za péči ústav jako osoba právnická. Logicky je proto pod tímto pojmem třeba rozumět fyzické osoby, jimž bylo dítě svěřeno do péče nahrazující péči rodičů předtím, než došlo k nedobrovolnému umístění dítěte do ústavu, a to s vyhlídkou obnovení jejich náhradní péče o dítě, je-li zatím vyloučena obnova péče rodičovské. To však neplatí, bylo-li dítě meritorně svěřeno do jiné formy péče o dítě, tedy byla-li nařízena ústavní výchova, neboť tím předchozí svěřenectví nebo pěstounství v plném rozsahu zaniklo. Bývalým pěstounům tak nesvědčí nárok na pomoc podle odst. 2, avšak nelze jim uložit ani povinnost podle odst. 1. 

XIII. Podmínky pro zrušení rozhodnutí vydaného podle odst. 1 
K odst. 4 
 
	Neboť povaha rozhodnutí o uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc podle § 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je obsahově blízká některým výchovným opatřením ukládaným podle § 13 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, je konstrukce komentovaného ustanovení obdobná úpravě možnosti zrušení rozhodnutí o výchovném opatření podle § 13 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, proto srov. komentář k uvedenému ustanovení. Pokud rozhodnutí o uložení povinnosti podle § 12 odst. 1, 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí splní svůj účel, nebude nutné je rušit vždy, tzn. zejména ne tehdy, kdy byla uložená povinnost povinnými osobami v plném rozsahu splněna a účelu bylo současně dosaženo (účinky rozhodnutí tak zanikly), ale pouze tehdy, kdy uložená povinnost je ve výroku stanovena v širším rozsahu, ale již „částečným“ plněním dojde k naplnění jeho účelu. K tomu srov. výše výklad v části IX. Zánik účinků rozhodnutí, vynucování splnění povinnosti a zrušení rozhodnutí. 

Související ustanovení: 

 § 4a - vymezení některých pojmů, § 10 odst. 1, 3, 5 - některé činnosti orgánů sociálně-právní ochrany, základní nástroje sociální práce, § 11 odst. 1 - poradenská činnost, § 13 - správní výchovná opatření, § 13a - soudní výchovná opatření dočasného umístění dítěte v zařízení, § 14 odst. 2, 3 - některé povinnosti před podáním návrhu soudu a některé náležitosti návrhu, § 29 - sledování výkonu ústavní výchovy a ochranné výchovy, § 30 - pobyt dítěte mimo ústav, § 42 odst. 7 - některá pravidla dozoru nad cizí péčí v zařízení, § 58 - náklady vzniklé v souvislosti s výkonem sociálně-právní ochrany, 

 § 59d - přestupek nesplnění povinnosti využít odbornou pomoc, 

 § 61 odst. 1 - místní příslušnost, § 62 - dožádání mezi orgány sociálně-právní ochrany dětí 

Související předpisy: 

zák. č. 455/1991 Sb., o živnostenském podnikání (živnostenský zákon), 

zák. č. 109/2002 Sb., 

§ 18, § 99 odst. 3, § 100 o. s. ř., - § 474, § 503 odst. 1 a), d) z. ř. s., 

 § 5 odst. 2 zák. o soc. službách, 

§ 2, § 4 zák. č. 202/2012 Sb., o mediaci a o změně některých zákonů (zákon o mediaci), 

vyhl. č. 72/2005 Sb., o poskytování poradenských služeb ve školách a školských poradenských zařízeních 

Literatura:

Křístek, A. Pojem „sociálně-právní ochrany dětí“ a problematika úhrady za „služby pro rodinu“. Právo a rodina. 2016, č., 8, s. 6-11. 
Křístek, A. Tzv. civilní výchovná opatření podle § 925 občanského zákoníku. Právní rozhledy. 2017, č. 6, s. 211-218. 
 
Novotná, V., Burdová, E. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí. Komentář. 3. vyd. Praha: Linde, 2007, s. 44. 

Svoboda, E. Rodinné právo československé. 2. vydání. Praha: Čsl. kompas, 1946, s. 9. 

Výchovná opatření 

 § 13 

(Správní výchovná opatření) 
Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: K základním úkolům orgánů sociálně-právní ochrany patří působit na rodiče (jiné osoby odpovědné za výchovu dětí), aby plnili řádně své povinnosti vyplývající z rodičovské zodpovědnosti a aby se různé nedostatky ve výchově dítěte včas odstranily. V řadě případů však působení těchto orgánů na rodiče a uvedené osoby nebude mít žádoucí výsledek, a tak zákon umožňuje [obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností] použít výchovná opatření, zakotvená v § 43 zákona o rodině [od roku 2013 v zákoně o sociálně-právní ochraně dětí, od r. 2014 nadále v zákoně o sociálně-právní ochraně dětí i v § 925 obč. zák.]. Uvedená výchovná opatření může učinit i soud. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.; k čl. I: Úprava jednotlivých druhů výchovných opatření (...) se zároveň oproti dosavadnímu stavu rozšiřuje. Jedná se o opatření, která může v souladu s ustálenou a zažitou koncepcí výchovných opatření ukládat jak orgán sociálně-právní ochrany dětí, tak v případě potřeby také soud. Na prvním místě se předpokládá přijetí výchovných opatření rozhodnutím orgánu sociálně-právní ochrany dětí. 

	(-) Tato konstrukce nečiní v praxi problémy a nedochází v tomto směru k žádným kolizím mezi rozhodovací činností orgánu sociálně-právní ochrany dětí a soudu. 

	(...) V úpravě druhů výchovných opatření je nově zakotvena možnost, aby orgán sociálně-právní ochrany dětí podle § 13 (...) uložil nezletilému, jeho rodičům nebo jiným osobám odpovědným za výchovu dítěte povinnost využít odbornou poradenskou pomoc nebo povinnost účastnit se prvního setkání se zapsaným mediátorem v rozsahu 3 hodin nebo [rodinné] terapie. V úpravě výchovného opatření ve formě omezení se rozšiřuje možnost uložit nezbytná omezení nejen samotnému dítěti, ale také jeho rodičům nebo jiným osobám odpovědným za výchovu. Uložené omezení může spočívat v zákazu určitých činností, které bezprostředně ohrožují a škodlivě ovlivňují výchovu dítěte (např. zákaz zdržovat se s dítětem nízkého věku mimo místo bydliště v pozdních nočních hodinách), nebo v zákazu navštěvovat určitá nevhodná místa, akce nebo zařízení (např. zákaz zdržovat se s dítětem v prostorách heren nebo jiných zařízení, ve kterých se nacházejí výherní hrací přístroje apod.). Omezení ukládaná rodiči či jiné osobě odpovědné za výchovu dítěte musí souviset s činností, která působí škodlivě na dítě, a zároveň nesmí jít o nepřiměřený zásah do práv této osoby. 

	Ke změně dochází v určení orgánu sociálně-právní ochrany dětí, který je příslušný rozhodovat o výchovných opatřeních podle § 13. Dosud byl tímto orgánem obecní úřad [prvního stupně] příslušný podle místa trvalého pobytu dítěte (...). Tato úprava však v praxi mnohdy přináší značné komplikace, neboť neumožňuje rozhodovat o výchovných opatřeních obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností, který je klíčovým článkem v soustavě orgánů sociálně-právní ochrany dětí a který plní hlavní díl úkolů při zajišťování sociálně-právní ochrany konkrétnímu dítěti. (...) Proto se příslušnost k ukládání výchovných opatření přenáší z obecních úřadů na obecní úřady obcí s rozšířenou působností s tím, že obecní úřady mohou obecní úřady obcí s rozšířenou působností upozorňovat na situaci ohroženého dítěte a dávat podněty k uložení výchovných opatření. Naopak obecní úřad obce s rozšířenou působností bude oprávněn dožádat obecní úřad v místě bydliště dítěte o součinnost při kontrole dodržování uložených výchovných opatření, zejména při výkonu dohledu nad výchovou dítěte nebo výkonu omezení uložených dítěti či jeho rodičům. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.; k čl. III: Původní konstrukce ustanovení § 43 zákona o rodině, účinná od 1. dubna 1964 z hlediska obsahu až do 31.3.2000 (podstatnou změnu přinesl až zákon č. 360/1999 Sb., kterým se mění některé zákony v souvislosti s přijetím zákona o sociálně-právní ochraně dětí), stanovala v odst. 2, že vyžaduje-li to zájem společnosti na řádné výchově dětí, může národní výbor učinit vyjmenovaná opatření, kterými byly jako i v nyní platné úpravě napomenutí, dohled a omezení uložené nezletilému. Následující odst. 3 stanovoval: "Tato opatření může učinit i soud; učiní-li je národní výbor, nepotřebují schválení soudu. Měnit nebo rušit taková opatření může jen orgán, který je učinil". Dnes platnou konstrukci § 43 zákona o rodině, přejatou obsahově i do tohoto návrhu zákona, přinesl zmíněný doprovodný zákon k zákonu o sociálně-právní ochraně dětí č. 360/1999 Sb. v bodě 7. (...) Ze znění tehdy nově zavedené formulace § 43 odst. 1 zákona o rodině, že "soud může, neučinil-li tak orgán sociálně-právní ochrany (...)" vyplývá úmysl zákonodárce zakotvit přednost přijetí příslušného výchovného opatření správním rozhodnutím, aniž by však v možnosti jeho uložení soud omezoval. Lze v této souvislosti konstatovat, že uložení příslušného výchovného opatření soudem za skutkových okolností známých orgánu sociálně-právní ochrany již před zahájením soudního řízení, svědčí selhání práce tohoto správního orgánu. (...) Již důvodová zpráva k původnímu znění zákona o rodině z r. 1963 uvádí, že "Návrh zákona provádí v § 43 výčet opatření, která má právo i povinnost učinit národní výbor při zajišťování ochrany zájmů nezletilých." 

Přehled výkladu: 
 
I. Obecně ke správním a soudním „výchovným opatřením“ 
 
II. Skutková podstata výchovným opatřením stíhaného jednání 
 
III. Zavinění 
 
IV. Procesní aspekty 
 
V. Napomenutí 
 
VI. Dohled 
 
VII. Omezení 
 
VIII. Povinnost využít odbornou poradenskou pomoc 
 
IX. Některá další procesní pravidla a zrušení výchovného opatření 
 
X. Soudní přezkum 
K § 13 
 
I. Obecně ke správním a soudním „výchovným opatřením“ 
 
	Tzv. výchovná opatření mají i v českém právu svůj původ v § 14 odst. 4 zákona z období Slovenského štátu č. 213/1941 Sl. z., o veřejné ochraně mládeže, veřejném poručenství a úpravě ochranného dozoru, který právě uplatnění tzv. ochranného dozoru rozšířil z oblasti trestního práva, v jehož rámci byl výlučně upraven za První republiky, na veškerou mládež. Vzhledem k podstatě obou totalitních režimů 20. století se nelze divit, že se touto úpravou inspirovala praxe i po r. 1952 a posléze i zákonodárce ve zjednodušené podobě v roce 1963 v rámci zákona o rodině, což je přímý pramen rovněž nynější právní úpravy. Vlastní úprava nynějších výchovných opatření, především jejich výčet, byla novelou zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 401/2012 Sb. od 1. ledna 2013 přenesena z býv. zákona o rodině do zákona o sociálně-právní ochraně dětí, a to v souvislosti s výsledky meziresortního vypořádání připomínek k tehdy připravovanému novému občanskému zákoníku. Redaktoři finálního schváleného znění občanského zákoníku do jeho textace (§ 925) ovšem zcela nevhodně navrátili až na půdě Parlamentu původní úpravu výchovných opatření prakticky v té podobě, jaká byla obsahem § 43 zák. o rodině do 31. prosince 2012, s rozšířením o možnost uložit omezení i rodičům, a to též formou zákazu určitých činností. Úprava výchovných opatření stále vychází z původního znění zákona o rodině. Novelou zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 401/2012 Sb. byla plně přenesena působnost při ukládání výchovných opatření ve správním řízení z obecních úřadů prvního stupně na obecní úřady obcí s rozšířenou působností, které jsou stěžejním orgánem „prvního stupně“ při správním výkonu sociálně-právní ochrany dětí, a to i z důvodu vyloučení případných kolizí mezi přijatými výchovnými opatřeními správními orgány různých stupňů. 

	Podle § 9a odst. 1 je orgán sociálně-právní ochrany povinen přijmout opatření na ochranu dítěte, nastane-li situace ohrožující řádnou výchovu a příznivý vývoj dítěte. Nevyplyne-li z vyhodnocení situace dítěte [§ 10 odst. 3 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí a prováděcí vyhláška č. 473/2012 Sb., § 16a], případně ze zpracovaného individuálního plánu [§ 10 odst. 3 písm. d), odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a prováděcí vyhláška č. 473/2012 Sb.], že je nezbytné bezodkladně zasáhnout na ochranu dítěte opatřením větší intenzity, vč. opatření výrazným způsobem zasahujícím do rodinného života (§ 14 odst. 1-3, § 15 a 16 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), uplatní se zde především obecná základní zásada proporcionality (přiměřenosti) a subsidiarity, vyjádřená v § 9a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. To znamená, že v případě, kdy postačuje použití opatření mírnějšího, které méně zasahuje do sféry účastníků (rodičů, osob odpovědných za péči o dítě, dítěte), je třeba přijmout takové opatření, nikoli opatření důraznější. Zároveň však z intervenční povinnosti, vyjádřené v § 9a odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, vyplývá povinnost takové opatření přijmout. Zejména nerespektují-li rodiče doporučení orgánu sociálně-právní ochrany, je uložení opatření podle § 12 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nebo výchovného opatření podle § 13 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nejen oprávněním, ale zpravidla povinností orgánu sociálně-právní ochrany. Přijetí takových opatření ve správním řízení má přitom přednost před jejich učiněním soudem, a to tehdy, kdy tu není žádné soudní řízení vedeno, či dokonce není ani založen soudní spis. To tím spíše, že orgán sociálně-právní ochrany není oprávněn podat návrh na učinění takových opatření soudem, neboť takové petiční oprávnění není uvedeno ve výčtu aktivní legitimace v § 14 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí; soud k těmto opatřením může zcela samostatně a nezávisle přistoupit, bude tak však činit v probíhajícím řízení zahájeném zpravidla z jiného důvodu (např. v rámci řízení o úpravě péče a výživy či v řízení o nařízení/zrušení ústavní výchovy apod.). Orgánu sociálně-právní ochrany svědčí podle § 14 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí aktivní legitimace nikoli k podání návrhu na učinění výchovného opatření soudem, ale toliko na jeho zrušení, pakliže již soudní opatření splnilo svůj účel. V případě, že z vyhodnocení situace dítěte (příp. při jeho nedostatečném zpracování z okolností případu) vyplývá potřeba uložit výchovné opatření (příp. opatření podle § 12 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), a orgán sociálně-právní ochrany tak přesto neučiní, jednalo by se o pochybení z jeho strany. 

	Naopak však v situaci, kdy již bylo před soudem péče o nezletilé zahájeno soudní řízení zejména ve věcech péče o nezletilé dítě, styku s nezletilým dítětem, rodičovské odpovědnosti, pěstounské nebo ústavní péče (srov. § 466 z. ř. s.), nebo by bylo zahájeno orgány činnými podle zákona o soudnictví ve věcech mládeže (trestní) řízení proti mladistvému (nebo dítěti mladšímu 15 let), je zahájení anebo další vedení správního řízení o uložení výchovných opatření (a nakonec i zahájení anebo další vedení správního řízení podle § 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) vyloučeno, neboť se jedná o otázky, které mají vztah k výsledku soudního řízení. K tomu blíže srovnej výklad k § 12, v části I. Uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc mimo výchovná opatření. Nejedná se totiž v soudním řízení o žádná meritorní „výchovná opatření“, ale o rozhodnutí, upravující jen průběh řízení „ve věci samé“, neboť mají vždy úzkou vazbu a provádějí obecné zásady § 99 o. s. ř. (smírčí řízení) a § 100 odst. 1 věta druhá o. s. ř. Platí totiž, že „přitom [tj. při ‚postupu řízení‘] usiluje [soud péče o nezletilé] především o to, aby spor byl vyřešen smírně“. Jde-li o opatření ukládané dítěti, pak je třeba zdůraznit, že v působnosti soudu pro mládež je uložit povinnost účasti na „probačním programu“, jímž se rozumí „zejména program sociálního výcviku, psychologického poradenství, terapeutický program, program zahrnující obecně prospěšnou činnost, vzdělávací, doškolovací, rekvalifikační nebo jiný vhodný program k rozvíjení sociálních dovedností a osobnosti mladistvého“ (srov. § 17 z. s. m.). Soud pro mládež může rovněž tak uložit „výchovné povinnosti“, mj. povinnost podrobit se léčení závislosti na návykových látkách atd. (§ 18 z. s. m.). Nahrazování rozhodnutí během postupu řízení poručenského soudu nebo nahrazování opatření, přijímaných orgány činnými podle zákona o soudnictví ve věcech mládeže, „výchovnými opatřeními“ podle komentovaného ustanovení je tedy svou povahou věcně nepřípustné. 

	Ukládání výchovných opatření (příp. opatření podle § 12 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) ve správním řízení je výrazem kontrolní, a v některých případech lze říci až represivní, úlohy orgánu sociálně-právní ochrany. Ta se může dostat a zpravidla se dostane do kolize s jeho úkoly v oblasti pomoci a poskytování poradenství rodině a je způsobilá narušit důvěru adresátů povinnosti, tj. klientů sociální práce orgánu sociálně-právní ochrany, k úřadu. Přestože ani z tohoto závažného praktického důvodu nelze rezignovat na plnění zákonné povinnosti v této oblasti (tzn. opatření je nutno uložit, je-li to zapotřebí), je vhodné aby tuto agendu vykonávali jiní zaměstnanci, zařazení v rámci obecního úřadu obce s rozšířenou působností v oddělení sociálně-právní ochrany, než sociální pracovník pracující s rodinou, příp. pracovníci jiného oddělení příslušného úřadu, což však nebrání tomu, aby pracovníci zařazení v příslušném útvaru zpracovávali věcné podklady pro rozhodnutí (srov. např. Doporučení MPSV k organizačnímu zajištění rozhodování o přestupcích v oblasti sociálně-právní ochrany dětí z 6. listopadu 2006, dostupné z: <http://www.mpsv.cz/files/clanky/7274/Doporuceni_MPSV_01.pdf> ). 

II. Skutková podstata výchovným opatřením stíhaného jednání 
 
	Skutková podstata deliktního jednání obsahuje buď jednu, popř. několik hypotéz či znaků, které musí být naplněny při ukládání toho kterého výchovného opatření kumulativně. Obecná hypotéza zní: „Vyžaduje-li to zájem na řádné výchově dítěte.“ To je čistě subjektivní kritérium, konkretizované pouze ve vědomí úřední osoby, jejíž rozhodnutí je proto prakticky nepřezkoumatelné. Lze mít za to, že protiprávnost stíhaného jednání spočívá v tom, že tu není „řádná výchova dítěte“, resp. že tu je nějaká blíže zákonem nespecifikovaná porucha v takové „výchově“, proto „výchovu“ tudíž nelze označit za „řádnou“ a může tu tak být důvod pro „uložení sankce“, tedy výchovného opatření. K takové „poruše“ na „řádné výchově dítěte“ přistupuje kumulativně „narušování řádné péče o dítě“ (nikoli tedy jen jeho „výchovy“) u napomenutí. U dohledu chybí jakýkoli další znak hypotézy a u uložení omezení včetně zákazu činnosti tu kumulativně přistupuje existence „škodlivého vlivu na výchovu dítěte“, což je ovšem jinými slovy totéž, co „porucha v řádné výchově“. Zákon navíc užívá pojem „řádná výchova dítěte“ či „škodlivý vliv na výchovu“. Občanský zákoník však pojem „výchova“ záměrně a zcela správně upozadil, nahradiv jej obecnějším slovem „péče“. Není vůbec zřejmé, zdali se „řádnou výchovou“ podle komentované skutkové podstaty myslí „výchova“ tak, jak ji vymezoval zrušený zákon o rodině (tedy ve smyslu nynější „péče“), nebo je-li tento pojem třeba chápat v užším, tedy vlastně okrajovém a nepodstatném smyslu. Pak by tu ovšem prostor pro ukládání jakýchkoli „výchovných opatření“ podle komentovaného ustanovení vůbec nebyl, neboť by šlo o pouhou nevhodnou nepřímou novelizaci předpisů školských a o zastřenou skutkovou podstatu školského přestupku. 

	Skutková podstata přestupku úmyslného ztěžování nebo maření výkonu rozhodnutí o výchovném opatření je uvedena v § 59 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Za tento přestupek lze komukoli uložit pokutu do 50 tis. Kč. Vedle toho skutková podstata přestupku spáchaného speciálním subjektem - výlučně rodičem nebo jinou osobou odpovědnou za výchovu tím, že nesplní povinnost využít odbornou poradenskou pomoc, prvního setkání s mediátorem či rodinnou terapii podle § 59d odst. 1 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, se vztahuje jak na opatření podle § 12 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tak též na výchovné opatření, zde však jen na opatření podle § 13 odst. 1 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Za tento speciální přestupek lze rodiči nebo jiné osobě odpovědné za výchovu uložit pokutu do 20 tis. Kč. 

III. Zavinění 
 
	Skutková podstata spočívá v „poruše v řádné péči“. Za řádnou péči přitom vždy někdo odpovídá, zpravidla rodiče, popř. za sebe odpovídá již sám dospělý nezletilý (mladistvý) od věku cca 15 let, a proto je třeba k uložení zdejších sankčních opatření vždy prokazovat zavinění alespoň ve formě nedbalosti. Ustanovení § 24 obč. zák. stanovuje, že „každý člověk odpovídá za své jednání, je-li s to posoudit je a ovládnout“. Na rozdíl od trestního práva soudního i správního tu tedy absentuje výslovná věková hranice. Má-li ovšem být „výchovné opatření“ ukládáno nezletilému, platí tu, neboť jde o sankční ustanovení a svým charakterem o správní trestání, § 18 zákona o odpovědnosti za přestupky a řízení o nich. Tedy platí, že „za přestupek není odpovědný ten, kdo v době jeho spáchání nedovršil patnáctý rok svého věku“. V trestním právu soudním obsahuje zákon o soudnictví ve věcech mládeže partii „řízení ve věcech dětí mladších 15 let“ a ačkoli „dítě mladší patnácti let není trestně odpovědné“ (§ 89 odst. 1 z. s. m.), má stejně jako mladistvý „právo na to, aby jeho čin byl projednán bez zbytečného odkladu a v přiměřené lhůtě soudem pro mládež“ (§ 3 odst. 6 z. s. m.) a může mu být za takový čin současně uložena sankce v podobě výchovného nebo ochranného opatření (a to dokonce i ve formě nucené detence ve výchovném zařízení). Trestní „neodpovědnost“ dětí mladších 15 let je tak v České republice pouhou chimérou, čemuž nakonec svědčí, že i protiprávní čin dítěte mladšího 15 let musí být v řízení spolehlivě prokázán (srov. § 92 odst. 1 z. s. m.). Naproti tomu trestní právo správní (čili přestupkové) nemá žádnou kategorii „řízení ve věcech dětí mladších 15 let“. Celou tuto oblast řeší lakonicky: „správní orgán, aniž řízení zahájí, věc usnesením odloží, jestliže podezřelý z přestupku v době spáchání skutku nedovršil patnáctý rok svého věku“ [§ 76 odst. 1 písm. d) zákona o odpovědnosti za přestupky a řízení o nich]. Správní (přestupkové) právo na rozdíl od (trestního) práva ve věcech mládeže nedovoluje dítěti mladšímu 15 let uložit žádná „ochranná“ nebo „výchovná“ opatření. Proto není možné „proti dítěti“ nastoupit ani „výchovnými opatřeními“ podle komentovaného ustanovení nebo podle § 13a zák. o soc.-práv. ochraně dětí či snad, a to zcela v rozporu se zákonem, dokonce i „ústavní výchovou“ podle § 971 obč. zák. „Přestupky“ nedospělců mladších 15 let jsou tak ponechány jen domácímu pokárání. 

IV. Procesní aspekty 
	Úprava výchovných opatření má obdobný účel a především procesní podobnosti s úpravou uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc (mimo výchovná opatření) podle § 12 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Proto srov. výklad k tomuto ustanovení: 
 
- ve vztahu k zahájení a povaze řízení a rozhodnutí o uložení povinnosti část II. Zahájení a povaha řízení a rozhodnutí o uložení povinnosti, 
 
- ve vztahu k funkční a místní příslušnosti část III. Funkční a místní příslušnost, 
 
- ve vztahu k účastenství v řízení a zastoupení část VII. Účastenství v řízení a zastoupení atd. 
	K otázce možnosti provést příkazní řízení srov. výklad k § 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, v části II. Zahájení a povaha řízení a rozhodnutí o uložení povinnosti na konci. Příkazem lze uložit povinnost (srov. § 150 odst. 1 spr. řádu), proto v oboru výchovných opatření přichází v úvahu pouze v případě ukládání omezení podle odst. 1 písm. c) a v případě ukládání povinnosti využít pomoc podle písm. d), nikoli v případě napomenutí nebo stanovení dohledu. 
K odst. 1 
 
	Úprava navazuje na úpravu výchovných opatření v § 925 obč. zák. Občanským zákoníkem po rekodifikaci se navrátila hmotněprávní úprava výchovných opatření do obecného soukromoprávního předpisu, ovšem oproti komentovanému ustanovení v částečně redukované podobě. I po nabytí účinnosti občanského zákoníku po rekodifikaci byla zachována možnost poručenského soudu rozhodovat o výchovných opatřeních v rozšířeném rozsahu, což se týká opatření podle § 13 odst. 1 písm. c) a především písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Podle vzoru § 13a zák. o soc.-práv. ochraně dětí byla od 1. 1. 2014 doplněna věcná příslušnost soudu k rozhodování o výchovných opatřeních podle § 13 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, neboť z textu občanského zákoníku po rekodifikaci by na rozdíl od bývalého § 43 zák. o rodině nadále nevyplývala. Ke kolizi s přijatým řešením v občanském zákoníku nemůže přitom dojít, neboť tamní úprava je užší; v tom rozsahu, kde se úprava překrývá, nejsou žádné obsahové ani podstatné formulační rozdíly. V případě výchovného opatření uvedeného v písm. a) nebo b) a v případě opatření podle písm. c), půjde-li o omezení dítěte nebo rodičů, bude mít poručenský soud na výběr, zda rozhodne podle občanského zákoníku nebo podle zdejšího ustanovení (nebo odkáže na obě normy), bude-li však ukládat meritorně omezení jiné osobě odpovědné za péči o dítě či meritorně ukládat povinnost využít odbornou poradenskou pomoc podle písm. d), bude rozhodovat podle zdejšího ustanovení, neboť občanský zákoník mu takové možnosti nenabízí. Je ovšem zřejmé, že úprava v občanském zákoníku je nadbytečná a z hlediska systematického je její zařazení v soukromoprávním kodexu zcela nevhodné. 

K odst. 1 písm. a) 
 
V. Napomenutí 
 
	Napomenutí je nejměkčím z výchovných opatření a jeho význam je především snad v rovině preventivní, kdy na účastníky má výchovně působit již sám fakt vedení řízení. Vzhledem ke své neuchopitelné povaze není v praxi příliš využíváno. V roce 2015 opatrovnické soudy meritorně „napomenuly“ rodiče ve 281 případech, dále napomenuly jen 54 nezletilců a pak již celkem pouze tři jiné osoby. Orgány sociálně-právní ochrany dětí uložily toto napomenutí za celý rok 2015 pouze 195krát (nezjišťuje se komu). Jde-li o „napomenutí nezletilého“, zakotvuje § 15 odst. 2 písm. e) z. s. m. samostatné výchovné opatření „napomenutí s výstrahou“. Nelze proto z důvodu zákazu dvojího trestání ukládat souběžně „napomenutí (s výstrahou)“ podle zdejšího ustanovení i podle zákona o soudnictví ve věcech mládeže. „Napomenutí“ je také prvním „správním trestem“ uváděným v katalogu § 35 zák. o odpov. za přestupky. Napomenutí by mělo být proto i v sociálně-právní ochraně dětí vždy ukládáno jen za spáchaný, řádně projednaný a prokázaný přestupek. Přestupkové právo obsahuje skutkové podstaty mnohem podrobněji formulované, než je zdejší „gumová“ hypotéza „narušování výchovy dítěte“. Jsou zakotveny přestupky proti občanskému soužití, proti majetku, přestupek úmyslného zmaření, ztížení nebo ohrožení poskytnutí zdravotní služby. Přestupkem podle školského zákona je nepřihlášení dítěte k povinné školní docházce či zanedbávání péče o povinnou školní docházku žáka. Přestupkem podle komentovaného zákona je mj. neoznámení převzetí dítěte do trvalé cizí péče. Osoba odpovědná za péči (tedy i rodič) se dopustí přestupku dále např. tím, že ponechá dítě bez náležitého dozoru přiměřeného jeho věku, rozumové vyspělosti, popřípadě zdravotnímu stavu, a tím je vystaví nebezpečí vážné újmy na zdraví nebo v důsledku toho dítě způsobí újmu na zdraví jiné osobě nebo škodu na cizím majetku nikoli nepatrnou. Přestupky podle komentovaného zákona spočívají i v tom, že pečující osoba použije vůči dítěti nepřiměřený výchovný prostředek nebo omezení nebo že zneužívá dítě k fyzickým pracím nepřiměřeným jeho věku a stupni tělesného a rozumového vývoje. Z uvedeného je zřejmé, že prostor pro ukládání „napomenutí“ jako správní sankce podle komentovaného ustanovení, ať nezletilému, tak jiným osobám, zejména rodičům, je v podstatě nulový. Ustanovení by mělo být zrušeno. 

	Nerespektování uloženého napomenutí není z uvedených důvodů stíháno ani žádnou sankcí, neboť skutkovou podstatu přestupku maření nebo ztěžování výkonu výchovného opatření podle § 59 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nelze zde aplikovat. 

K odst. 1 písm. b) 
 
VI. Dohled 
 
	Dohled měl mít podobný účel jako napomenutí, mělo jít o preventivní nástroj. Jde původně o shora zmíněný „ochranný dozor“. Dnes lze říci, že správně pojatý dohled podle zdejšího ustanovení je jediným smysluplným „výchovným opatřením“. Správní řízení o zařazení dítěte do evidence dětí uvedených v § 54 písm. a) a tedy o prohlášení dítěte za „ohrožené“ ve smyslu § 6 a přiznání zvláštní ochrany takovému dítěti má mít totiž zásadně vždy formu řízení o stanovení právě tohoto správního dohledu nad dítětem podle komentovaného ustanovení, ačkoli se tak v praxi prakticky plošně neděje. Důvodem je zajisté i systematicky zcela nevhodné zařazení zdejšího ustanovení. K tomu blíže srov. výklad k § 6, část XIII. Prohlášení dítěte za ohrožené. 

	Naopak komentovaným správním dohledem nelze nahrazovat či dokonce „doplňovat“ opatření obdobného účelu, zakotvená v jiných právních předpisech, a to opět s ohledem na již vícekrát zmíněnou zásadu zákazu dvojího trestání. Pokud je důvodem „závadové“ jednání nezletilého, jsou tu orgány činné podle zákona o soudnictví ve věcech mládeže, které mohou ukládat „výchovné opatření“ podle § 15 odst. 2 písm. a) z. s. m., tedy „dohled probačního úředníka“. Ten je, na rozdíl od jinak normativně bezobsažného „dohledu“ komentovaného ustanovení velmi podrobně upraven v § 16 z. s. m., a to jak z hlediska jeho cíle a účelu, tak i povinností dohledu podrobeného dítěte či mladistvého. Zákon o odpovědnosti za přestupky a řízení o nich naopak žádnou sankci ve formě „ochranného“ či jiného „dohledu“ neobsahuje, nelze tak vedle sankcí ukládaných v přestupkovém řízení dítěti, mladistvému, popř. rodiči ukládat ještě nějaký dohled podle zdejšího ustanovení. 

K odst. 1 písm. c) 
 
VII. Omezení 
 
	Omezení bránící negativním vlivům na výchovu dítěte lze formálně podle zdejšího ustanovení uložit nejen dítěti, ale též rodičům nebo jiným osobám odpovědným za výchovu, a to včetně zákazu určitých činností. Je třeba zdůraznit zásadu, vyjádřenou již v důvodové zprávě, že takové omezení musí být zcela nezbytné, musí být přiměřené a musí se striktně vázat k dítěti samému. Omezení by tak např. mohlo spočívat v zákazu zdržovat se spolu s malým dítětem v době nočního klidu v restauračním zařízení, kde jsou umístěny výherní automaty, avšak nelze samozřejmě takový zákaz uložit rodiči nebo jiné osobě odpovědné za výchovu obecně (tzn. zde zákaz zdržovat se v uvedených prostorách bez dalšího, tedy i bez dítěte), neboť by se jednalo o zjevně nepřiměřený zásah do osobní svobody. Proto by aplikace tohoto výchovného opatření, zejména ze strany správního orgánu, byla poměrně náročná, a bylo by nezbytné tohoto opatření užívat velmi citlivě a uváženě. Omezení spočívající v zákazu přitom nikdy nemá směřovat přímo k závadě (poruše), resp. chráněnému zájmu, ale ve smyslu zákona ke „škodlivému vlivu“, tzn. k okolnostem, resp. předpokladům závady/poruchy na chráněném zájmu (lze připomenout starý morální pojem „vyhýbání se blízké příležitosti ke hříchu“). Nelze tak uložit nezletilému omezení spočívající např. v zákazu „účastnit se potyček během sportovních akcí“, ale je možno mu zřejmě zakázat onu „blízkou příležitost“ - tzn. „účastnit se sportovních akcí“ jako takových [srov. podobné opatření v trestním právu, § 48 odst. 4 písm. e) a § 76 tr. zákoníku]. Jiný postup by neměl ani smysl, neboť podstatou omezení včetně zákazu činnosti je to, že se omezuje, popř. zakazuje činnost jinak obecně právem dovolená, zatímco v daném příkladu účasti na rvačce je takové jednání zakázáno již z práva samého, není tak třeba v takovém smyslu vydávat rozhodnutí. 

	Prostor pro aplikaci komentovaného ustanovení se ovšem limitně blíží nule. Tomu ostatně nasvědčuje i statistika. Omezení bylo soudy péče o nezletilé uloženo za celý rok 2015 v celé ČR pouze sedmi matkám, čtyřem otcům a osmi nezletilým a osmkrát bylo uloženo oběma rodičům dohromady, jiným osobám pak ani jednou. Podobná čísla nacházíme i ve statistice správní - orgány sociálně-právní ochrany dětí uložily omezení podle komentovaného ustanovení za celý rok 2015 jen osmi nezletilcům, a dokonce pouze jedinému rodiči. Věcným důvodem pro faktickou neaplikovatelnost zdejšího ustanovení je ovšem především to, že zde trestní charakter, ať již soudní, tak i správní vystupuje do popředí ještě více, než u „napomenutí“ či „ochranného dohledu“. Trestní právo ve věcech mládeže (či dětí mladších 15 let) upravuje „výchovné omezení“ ve formě zákazu navštěvovat určité akce, zařízení nebo jiné pro mladistvého nevhodné prostředí, stýkat se s určitými osobami, měnit bez předchozího ohlášení probačnímu úředníkovi místo svého pobytu apod. (srov. § 19 z. s. m.). Omezení či zákazy činnosti vůči rodičům jsou pokryta především „omezujícími opatřeními“, která jsou „ochrannými opatřením“ přestupkového práva (srov. § 52 zákona o odpovědnosti za přestupky a řízení o nich). Na rozdíl od komentovaného ustanovení obsahuje navíc přestupkové právo podrobnou úpravu podmínek pro uložení omezujícího opatření, jakož i pro sledování jeho dodržování. Nakonec je třeba zdůraznit, že kromě uvedeného přestupkové právo obsahuje přímo i správní trest „zákazu činnosti“, podrobně upravený v § 47 zák. o odpov. za přestupky, a to včetně omezení doby, na kterou může být uložen. 

K odst. 1 písm. d) 
 
VIII. Povinnost využít odbornou poradenskou pomoc 
 
	V případě rozhodování správního orgánu je při ukládání povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc rodičům namístě postupovat podle § 12 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, jehož úprava podmínek pro takové rozhodnutí je podrobnější (srov. výklad k němu). Oproti postupu podle § 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí ale zdejší ustanovení umožňuje navíc uložení povinnosti přímo dítěti (arg. „uložit dítěti-“). V působnosti soudu pro mládež je však možnost uložit mladistvému povinnost účasti na „probačním programu“, jímž se rozumí zejména program sociálního výcviku, psychologického poradenství, terapeutický program, program zahrnující obecně prospěšnou činnost, vzdělávací, doškolovací, rekvalifikační nebo jiný vhodný program k rozvíjení sociálních dovedností a osobnosti mladistvého“ (srov. § 17 z. s. m.). Soud pro mládež může kromě toho uložit i „výchovné povinnosti“, mj. povinnost bydlet s rodičem nebo jiným dospělým, podrobit se léčení závislosti na návykových látkách atd. (§ 18 z. s. m.). Pokud soud pro mládež neshledá důvod pro uložení „výchovné povinnosti“, mělo by její nahrazování rozhodnutím správního orgánu podle komentovaného ustanovení být samozřejmě zcela vyloučené, a to opět pro rozpor se zásadou zákazu dvojího trestání. 

IX. Některá další procesní pravidla a zrušení výchovného opatření 
K odst. 2 
 
	Odst. 2 vyjadřuje zásadu proporcionality a subsidiarity, uvedenou obecně v § 9a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Podobně jako v případě uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc mimo výchovná opatření podle § 12 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí může k uložení takové povinnosti zásadně dojít teprve tehdy, nerespektují-li dotčené osoby doporučení učinit tak dobrovolně, tak také uložení výchovných opatření je vázáno na skutečnost, že projednání nedostatků v rámci preventivní a poradenské činnosti nevedlo k nápravě, a tam, kde byla doporučována, popř. i nařízena odborná poradenská pomoc, nebyla taková situace ze strany dotčených osob respektována nebo nevedla k zamýšlenému výsledku. Ze slov, že orgán sociálně-právní ochrany dětí „při rozhodování o výchovných opatřeních přihlédne k tomu, že projednávání nedostatků podle § 10 odst. 1 písm. b) až d) nebo uložení povinnosti podle § 12 odst. 1 a 3 nevedlo k nápravě,“ vyplývá, že jde pouze o předepsané důkazy, nikoli však o podmínku uložení výchovného opatření. Jedná se ovšem o částečně zmatečnou formulaci, zejména jde-li o „přihlédnutí“ k tomu, že k „k nápravě nevedlo uložení povinnosti podle § 12 odst. 1 a 3“. 

	Ustanovení je třeba vyložit jinak: pro uložení napomenutí podle odst. 1 písm. a) nebo omezení či zákazu podle odst. 1 písm. c), jsou-li vůbec s ohledem na výše popsaný výklad přípustné, nestačí pouze „přihlédnout“ k tomu, že „projednávání nedostatků podle § 10 odst. 1 písm. b) až d) nebo uložení povinnosti podle § 12 odst. 1 a 3 nevedlo k nápravě“, ale tyto alternativně dané omezující dvě hypotézy jsou podmínkou, aby k uložení výchovného opatření mohlo vůbec dojít, přičemž třetí podmínkou samozřejmě také je, aby nad dítětem byl již stanoven správní dohled podle odst. 1 písm. b). Jde-li o stanovení správního dohledu nad dítětem podle písm. b), chápaného jako prohlášení dítěte za ohrožené (§ 6) a jeho vzetí pod zvláštní ochranu včetně jeho zápisu do základní evidence ochrany mládeže [§ 54 písm. a)] (k tomu srov. výklad k § 6, část XIII. Prohlášení dítěte za ohrožené), nestačí přihlédnout, ale musí být přímo prokázáno, že projednávání nedostatků podle § 10 odst. 1 písm. b) až d) nevedlo k nápravě. Naopak nelze ani přihlédnout k tomu, že „uložení povinnosti podle § 12 odst. 1 a 3 nevedlo k nápravě“, neboť formální podmínkou pro uložení povinnosti podle § 12 odst. 1, 3 je právě ta skutečnost, že nad dítětem byl již správní dohled stanoven a nikoli naopak. Jde-li o uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc, je hypotéza, že k nápravě nevedlo uložení povinnosti podle § 12 odst. 1 a 3, bezpředmětná, neboť nezletilému není povinnost podle § 12 vůbec možno uložit, zatímco rodičům je třeba tuto povinnost ukládat ve správním řízení jen podle § 12 odst. 1, 2, neboť obsah rozhodnutí je identický. 

K odst. 3 
 
	Odst. 3 upravuje sledování opatření, učiněného orgánem sociálně-právní ochrany, prostřednictvím dožádání příslušného obecního úřadu prvního stupně zpravidla v rámci územního obvodu obecního úřadu obce s rozšířenou působností, který správní rozhodnutí o výchovném opatření vydal. Tím však není řečeno, že by dohled v rámci své kompetence podle § 52 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nemohl nebo neměl provádět obecní úřad obce s rozšířenou působností, který výchovné opatření sám uložil. Dojde-li k přestěhování rodiny, aniž by došlo ke změně místní příslušnosti obecního úřadu obce s rozšířenou působností, může samozřejmě požádat o sledování dodržování uloženého výchovného opatření též obecní úřad, v jehož obvodu se dítě zdržuje. 

K odst. 4 
 
	Jak novelizované znění zákona o rodině, platné do 31. prosince 2013, tak občanský zákoník nepřejaly dřívější právní úpravu, účinnou do 31. prosince 2012, jež v případě sdílené působnosti na úseku výchovných opatření stanovovala, že měnit nebo rušit taková opatření může orgán, který je učinil (viz § 43 odst. 2 věta druhá zák. o rodině ve znění účinném do 31. prosince 2012). V případě, kdy výchovná opatření učiní soud podle § 925 obč. zák., může tato opatření měnit nebo rušit na základě obecné úpravy § 909 obč. zák. („Změní-li se poměry, soud změní rozhodnutí týkající se výkonu povinností a práv vyplývajících z rodičovské odpovědnosti i bez návrhu.“) Zákon o sociálně-právní ochraně dětí však neobsahuje obecnou klauzuli o změně poměrů, dovolující změnit či zrušit dřívější rozhodnutí v takovém případě. Přitom obecný právní předpis (spr. řád v § 101) dovoluje provést nové řízení a vydat nové rozhodnutí pouze v taxativně vyjmenovaných situacích, v daném případě pouze tehdy, stanoví-li tak zvláštní zákon, kterým je právě zákon o sociálně-právní ochraně dětí. 

	Mohlo tak dojít k paradoxní situaci, kdy uložené výchovné opatření trvajícího charakteru (zde jde především o uložení omezení a stanovení dohledu nad výchovou dítěte) tehdy, kdy je uložil správní orgán správním rozhodnutím, na rozdíl od opatření učiněného soudem, nebylo možno z formálního důvodu absence klauzule změny poměrů změnit nebo zrušit ani tehdy, kdy by buď splnilo svůj účel a došlo k odpadnutí důvodů pro trvání takového opatření, nebo tehdy, kdy by opatření neplnilo a nemohlo plnit svůj účel. Proto bylo nezbytné umožnit orgánu sociálně-právní ochrany zrušit takové opatření, což bylo provedeno komentovaným ustanovením. 

	Byly vymezeny situace, za nichž by orgán sociálně-právní ochrany měl dřívější rozhodnutí o výchovném opatření zrušit, a stanoveno i vodítko pro další jeho postup. V první řadě by mělo dojít ke zrušení výchovného opatření tehdy, kdy splnilo svůj účel, a nejsou tak dále materiálně podmínky ani zájem dítěte na trvání takového opatření. Typickým případem tu bude situace, kdy z nového vyhodnocení situace dítěte vyplyne, že dítě nelze nadále považovat za ohrožené ve smyslu § 6. Dalším důvodem pro zrušení výchovného opatření by měla být situace, kdy opatření nesplnilo svůj účel - např. pokud rodiče či dítě prokazatelně nesplnili omezení jim uložená či nesplnili svou povinnost zajistit dítěti poradenskou pomoc. V takovém případě by však samotné zrušení výchovného opatření nebylo dostačující, proto je stanoven postup orgánu sociálně-právní ochrany, kdy bude muset současně zvážit, zda není namístě rozhodnout o uložení jiného výchovného opatření nebo zvolit jiné vhodné opatření sociálně-právní ochrany, zpravidla intenzivnějšího charakteru. Jako poslední a podpůrný důvod pro zrušení výchovného opatření je uvedena obecná kategorie změny poměrů, neboť mohou nastat situace, kdy nebude možné konstatovat, ani že dříve uložené výchovné opatření splnilo svůj účel, ani že jej nesplnilo (zejména např. proto, že by osoby odpovědné za výchovu nerespektovaly povinnosti z opatření vyplývající), avšak přesto bude namístě jeho zrušení a zpravidla současné nahrazení jiným opatřením či zvolením jiného postupu sociálně-právní ochrany. 

X. Soudní přezkum 
 
	Nejpozději po případně proběhlém odvolacím řízení je správní rozhodnutí o „výchovném opatření“ v právní moci. Dotčené osoby však mají možnost obrátit se i na soud, aby takové rozhodnutí přezkoumal. Z hlediska kompetenčního není náhled na otázku příslušnosti soudů v této věci ustálený. Je zřejmé jediné: rozhodnutí orgánu sociálně-právní ochrany dětí o výchovném opatření není přezkoumatelné ani změnitelné v rámci péče soudu o nezletilé podle § 466 a násl. z. ř. s. Městský soud v Praze se v rozsudku č. j. 7 A 321/2011-41 ze dne 27. 11. 2014 vyslovil tak, že „opatření vydané dle § 13 zákona č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí, je rozhodnutím ve smyslu § 65 odst. 1 s. ř. s., přezkoumatelným ve správním soudnictví“. Tímto víceméně logickým pojetím se Městský soud v Praze vymezil proti předchozímu judikátu téhož soudu č. j. 9 Ca 391/2009-34 ze dne 21. 2. 2011, v němž předtím naopak dospěl k názoru, že „věc je třeba považovat za věc spadající do práva rodinného, neboť je zde správními orgány rozhodováno o právní věci, která vyplývá z rodinných vztahů. Rodinné právo je právem soukromým. (...) K přezkoumání takového rozhodnutí však není Městský soud v Praze, specializovaný senát pro správní soudnictví, příslušný“. V roce 2014 Městský soud proto uvedl, že „tento názor senát rozhodující nyní projednávanou věc nesdílí- nejedná se o věc soukromoprávní povahy. Úprava [výchovných] opatření (-) zakládá pravomoc správního orgánu konkretizovanou v speciálním § 13 zákona o sociálně-právní ochraně dětí, podle kterého správní orgán postupuje. Uložené výchovné opatření je ukládáno orgánem sociálně-právní ochrany dětí z pozice jeho vrchnostenského postavení. Orgán sociálně-právní ochrany dětí- je správní orgán, který je povinen sledovat nepříznivé vlivy působící na děti a sledovat příčiny jejich vzniku. Za tím účelem je nadán pravomocí činit, mimo jiné, opatření k omezování působení nepříznivých vlivů na děti. U opatření vydaných orgánem sociálně-právní ochrany dětí, ať už jde o napomenutí, stanovení dohledu nebo uložení omezení, vystupuje správní orgán jako nositel veřejné moci a za splnění zákonem daných podmínek je oprávněn jednostranně ukládat adresátovi tohoto opatření povinnosti“. 

	Toto správné pojetí ovšem následně opět změnil Nejvyšší správní soud ve svém rozsudku č. j. 6 Ads 177/2014-49 ze dne 12. 2. 2015, když mj. uvedl, že „ačkoliv dochází k veřejnoprávní (vrchnostenské) ingerenci do vztahů osob, jež ji musí i proti své vůli respektovat, v dané věci je rozhodnutím zasaženo do ryze soukromoprávních vztahů, vztahů rodinných. Není zde rozhodováno o veřejných subjektivních právech, nýbrž o subjektivním soukromém právu na rodinu a rodinný život. [-] Úprava vztahů v rodině včetně péče o děti je v prvé řadě věcí soukromou, jež vyplývá ze samé podstaty fungování rodiny jako základní jednotky státu. (...) V daném případě bylo rozhodováno o realizaci práva vyplývajícího z rodinných vztahů, konkrétně práva rodičů na péči o dítě a jeho výchovu, jakož i práva dítěte na rodičovskou výchovu a péči, zakotvených v čl. 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobod. Právě tato kvalifikace je v daném případě rozhodná pro závěr, že přezkoumávat rozhodnutí správních orgánů zde nepřísluší soudům v soudním řízení dle soudního řádu správního, nýbrž soudům rozhodujícím v občanském soudním řízení. Jako vodítko v dané věci poslouží také ustanovení zakládající pravomoc soudů v občanském soudním řízení § 7 o. s. ř., které výslovně počítá ze skutečností, že v občanském soudním řízení nejsou řešeny pouze spory, ale i jiné právní věci. Typicky to jsou například právě otázky řešené v řízení dle § 244 a násl. o. s. ř.“. Takové pojetí je zajisté v určitém rozporu s materiálním základem výchovných opatření, když do péče rodičů o dítě se výchovným opatřením, zejména tedy správním dohledem, přímo nijak nezasahuje. Naopak lze mít za to, že je tu rozhodováno nikoli o „soukromém subjektivním právu“ (vyplývajícím z občanského zákoníku), ale o „veřejném subjektivním právu“ ohroženého dítěte na sociální zabezpečení, konkrétně na poskytnutí sociálně-právní ochrany dětí podle tohoto zákona, který je zákonem z oblasti zvláštního práva správního, a to zejména ve formě dozoru správního orgánu nad péčí o takové ohrožené dítě. K tomu srov. výše výklad I. Obecně ke správním a soudním „výchovným opatřením“ a VI. Dohled, a zejména pak výklad k § 6, XIII. Prohlášení dítěte za ohrožené. Důvodem aktuální změny judikatury Nejvyšším správním soudem ovšem může být praktická obava z možného budoucího zahlcení systému správního soudnictví přezkumnými řízeními v oblasti správních výchovných opatření, na něž dvoustupňová soustava - krajské soudy a Nejvyšší správní soud - není připravena. V návaznosti na citované rozhodnutí Nejvyššího správního soudu však i navazující judikatura správních soudů vychází z toho, že „rozhodnutí správního orgánu o výchovných opatřeních podle § 13 odst. 1 zákona č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí, má charakter rozhodnutí zasahujícího do vztahů nezletilého dítěte v jeho výchovném prostředí, tedy je rozhodnutím, které vyplývá z poměrů soukromého práva. Přezkum rozhodnutí tohoto charakteru spadá do pravomoci soudů rozhodujících v občanském soudním řízení podle § 244 a násl. o. s. ř., nikoli do pravomoci správních soudů“ (srov. usnesení Městského soudu v Praze č. j. 10 Ad 26/2017-43 ze dne 25. 5. 2018). V té souvislosti Městský soud uvedl, že „má za to, že i v případě rozhodnutí podle § 13 odst. 1 písm. b) zákona o sociálně právní ochraně dětí se jedná o rozhodnutí správního orgánu ve věcech péče o nezletilé, neboť účelem uložení výchovného opatření (zde stanovením dohledu nad výchovou nezletilého) je dílčí působení na rodinné a další společenské vztahy, jež ovlivňují výchovu dítěte. (-) stanovením dohledu nad výchovou nezletilého se rodičům nastaví pravidla, která zajistí nezletilému stabilitu, jistotu výchovného prostředí a rovnocennou péči obou rodičů“. Z výkladu výše je ovšem zřejmé, že rozhodnutím o správním ochranném dohledu se rodičům žádná pravidla péče nestanovují, tím méně pak nějaké konkrétní povinnosti v oblasti péče, jež by měly dokonce zajišťovat jakousi „stabilitu, jistotu výchovného prostředí a rovnocennou péči obou rodičů“, neboť opatření, která by takto razantně měla zasahovat do výkonu rodičovské odpovědnosti, může činit jen (opatrovnický) soud, nikoli správní orgán sociálně-právní ochrany dětí. Z rozhodnutí o výchovném opatření vyplývají nejvýše povinnosti rodičů k součinnosti s orgánem sociálně-právní ochrany dětí podle § 53 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Jakkoli se tedy správní soudy v průběhu času přiklonily k takovému pojetí správních výchovných opatření, které se poněkud míjí s jejich smyslem, účelem i obsahem, vyplývá z uvedeného, že případný požadavek na přezkum „výchovných opatření“, ukládaných rozhodnutím orgánu sociálně-právní ochrany dětí, uplatněný ve správním soudnictví, by byl neúspěšný. To však neznamená absenci soudní ochrany vůbec. 

	Jak vyplývá i z cit. usnesení Městského soudu v Praze sp. zn. 10 Ad 26/2017, přezkum bude probíhat podle Části páté občanského soudního řádu (Řízení ve věcech, o nichž bylo rozhodnuto jiným orgánem; § 244 a násl.). Podle této úpravy platí: „Rozhodl-li -správní orgán podle zvláštního zákona o sporu nebo o jiné právní věci, která vyplývá ze vztahů soukromého práva (§ 7 odst. 1), a nabylo-li rozhodnutí správního orgánu právní moci, může být tatáž věc projednána na návrh v občanském soudním řízení“. Řízení se zahajuje žalobou u okresního (nikoli krajského) soudu, která musí být podána v propadné lhůtě dvou měsíců od doručení (konečného) rozhodnutí správního orgánu. Řízení je ovládáno koncentrační zásadou. Soud ovšem v případě přezkumu „výchovných opatření“ není vázán návrhy stran, neboť přezkoumávané správní řízení bylo zahajováno z moci úřední [srov. § 250f písm. a) o. s. ř.]. Soud může žalobu zamítnout, nebo sám o věci rozhodnout a tím nahradit rozhodnutí správního orgánu v celém, nebo dílčím rozsahu. Řízení je zpoplatněno částkou 3 000 Kč (Položka 18.1 Sazebníku poplatků, jež je přílohou zákona č. 549/1991 Sb., o soudních poplatcích). Osvobození od soudních poplatků je možné za splnění obvyklých podmínek podle § 138 o. s. ř. 

Judikatura:

Rozhodnutí správního orgánu o výchovných opatřeních podle § 13 odst. 1 zákona č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí, má charakter rozhodnutí zasahujícího do vztahů nezletilého dítěte v jeho výchovném prostředí, tedy je rozhodnutím, které vyplývá z poměrů soukromého práva. Přezkum rozhodnutí tohoto charakteru spadá do pravomoci soudů rozhodujících v občanském soudním řízení podle § 244 a násl. o. s. ř., nikoli do pravomoci správních soudů. (MS Praha 10 Ad 26/2017) 
(MS Praha 10 Ad 26/2017) 
 
Související ustanovení: 

 § 1 - sociálně-právní ochrana dětí, § 6 - pojem ohroženého dítěte, § 9a odst. 1, 2 - intervenční povinnost orgánu sociálně-právní ochrany, zásada proporcionality a subsidiarity opatření sociálně-právní ochrany, § 10 odst. 1, 3 - některé činnosti orgánů sociálně-právní ochrany, § 11 odst. 1 - poradenská činnost, § 12 - uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc mimo výchovná opatření, § 13a - soudní výchovná opatření dočasného umístění dítěte v zařízení, § 14 odst. 2 písm. d), odst. 5 - povinnost pořádat případovou konferenci, aktivní legitimace k podání návrhu soudu na zrušení přijatých opatření, § 32 - preventivní činnost obecního úřadu, § 52 - oprávnění vstupovat do domácnosti, § 53 odst. 2 - povinnosti státních orgánů, dalších právnických a fyzických osob a pověřených osob, 

§ 54 písm. a) - vedení evidence a spisové dokumentace, 

 § 59 odst. 1 písm. i) - přestupek ztěžování nebo maření výkonu výchovného opatření, 

 § 59d odst. 1 písm. a) - přestupek nesplnění povinnosti využít odbornou pomoc, 

 § 61 odst. 1 - místní příslušnost 

Související předpisy: 

 § 150 odst. 1 spr. řádu, 

 § 909, § 925, § 971 obč. zák., 

 § 13, § 466, § 468, § 474, § 475 z. ř. s. 

§ 99, § 100 o. s. ř., 

§ 3 odst. 6, § 15 odst. 2, § 16, § 17, § 18, § 19, § 89 odst. 1, § 92 odst. 1 z. s. m., 

§ 18, § 35, § 47, § 76 odst. 1 písm. d) zák. o odpov. za přestupky 

Literatura:

Křístek, A. Tzv. civilní výchovná opatření podle § 925 občanského zákoníku. Právní rozhledy. 2017, č. 6, s. 211-218. 
 
 § 13a 

(Soudní výchovná opatření dočasného umístění dítěte v zařízení) 
Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: Vzhledem ke změně společenských poměrů od r. 1963, kdy byl současný rámec výchovných opatření utvořen, je platná úprava těchto opatření nedostatečná, případně i neefektivní. Absence potřebných variant výchovných opatření je tak často i v rozporu se zájmem dítěte nahrazována nařízením předběžného opatření (-) [§ 452 z. ř. s.] případně i nařízením ústavní výchovy (-) [§ 971 obč. zák.], přičemž především zmíněné předběžné opatření postrádá jakékoli podmínky a omezení pro jeho použití, jde tedy o nevhodné užití dané procesní normy jako kvasivýchovného opatření. Proto se v § 13a zavádějí nové druhy výchovných opatření, podmínky pro jejich ukládání, striktní časové omezení jejich trvání a rovněž podmínky pro jejich prodlužování, které by však mělo být výjimečné. 

	Pokud výchovná opatření uvedená v § 13 zákona č. 359/1999 Sb. nevedou k nápravě, může soud, je-li to v zájmu dítěte, uložit výchovné opatření podle § 13a spočívající v dočasném odejmutí dítěte z péče rodičů nebo osoby, které bylo dítě svěřeno do péče, a v nařízení pobytu dítěte v některém z uvedených zařízení (ve středisku výchovné péče, v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, v zařízení poskytovatele zdravotních služeb, v domově pro osoby se zdravotním postižením). Na základě doporučení odborníků a výkonných pracovníků uvedených zařízení je stanovena maximální doba pobytu dítěte v zařízení na 3 měsíce s tím, že v ojedinělých případech může být prodloužena na 6 měsíců. Potřebnost dalšího prodloužení pobytu signalizuje nutnost rozhodnout o dlouhodobějším řešení situace dítěte - v první řadě svěřit dítě do pěstounské péče na přechodnou dobu nebo do pěstounské péče, příp. nařídit dítěti ústavní výchovu. 

	Odstavce 1, 2 a 4 zakládají možnost soudu dočasně odejmout dítě z jeho dosavadního výchovného prostředí. Soud zde, stejně jako o ostatních výchovných opatřeních, rozhoduje rozsudkem. Uvedená opatření přichází v úvahu v případě, kdy zde na jednu stranu nejsou důvody pro předběžnou úpravu poměrů dítěte soudním předběžným opatřením (-) [ § 924 obč. zák. ve spojení s § 452 a násl. z. ř. s.] (nelze konstatovat absenci péče ani není život dítěte nebo jeho příznivý vývoj vážně ohrožen nebo narušen), je však v zájmu dítěte nezbytné jeho dočasné odnětí z dosavadního výchovného prostředí, neboť mírnější opatření (např. ta, uvedená v § 13) se buď minula účinkem, nebo by v dané situaci nedostačovala. Základní ustanovení je uvedeno v odstavci 1, podle něhož je možno dítěti nařídit pobyt nejdéle na 3 měsíce ve středisku výchovné péče (školské zařízení zřizované na základě zákona č. 109/2002 Sb., o výkonu ústavní výchovy nebo ochranné výchovy ve školských zařízeních a o preventivně výchovné péči ve školských zařízeních a o změně dalších zákonů, v platném znění), v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc (zařízení zřizované podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí), v zařízení poskytovatele zdravotních služeb, nebo v domově pro osoby se zdravotním postižením (zařízení sociálních služeb). 

	Ustanovení dále precizuje důvody k dočasnému umístění dítěte do zařízení. Soud je povinen ve výroku určit konkrétní zařízení, do něhož dítě svěřuje, přitom přihlédne k zájmům dítěte, které mohou spočívat jak v uspokojování specifických potřeb dítěte, které může naplnit konkrétní specializované zařízení, tak i v potřebě rozvoje vztahů s osobami dítěti blízkými, proto soud též dbá na umístění dítěte co nejblíže bydlišti rodičů nebo jiných osob dítěti blízkých. Obdobná povinnost je i nyní dána řediteli diagnostického ústavu při umísťování dítěte [s nařízenou ochrannou výchovou] do konkrétního [zařízení] jeho rozhodnutím (§ 5 odst. 13 zák. č. 109/2002 Sb.), o výkonu ústavní výchovy nebo ochranné výchovy ve školských zařízeních a o preventivně výchovné péči ve školských zařízeních a o změně dalších zákonů, v platném znění) [a v případě ústavní výchovy soudu podle § 971 odst. 4 věta třetí obč. zák.]. 

	Speciálně jsou vymezeny rovněž podmínky, za kterých je přípustné svěření dítěte do zařízení poskytovatele zdravotních služeb v případech sporů mezi rodiči o výchově nebo o styku s dítětem. Nová úprava reaguje na negativní zkušenosti z praxe, kdy v některých případech došlo na základě rozhodnutí soudu k umístění dítěte do psychiatrické léčebny nebo dětské ozdravovny, aniž by toto opatření bylo vyžádáno nepříznivým zdravotním stavem dítěte, a to s odůvodněním, že je žádoucí dočasně umístit dítě do neutrálního prostředí za účelem vyloučení nevhodného výchovného působení ze strany rodičů nebo jednoho z rodičů. Vzhledem k tomu se stanoví přísné restriktivní podmínky pro dočasné umístění dítěte do zařízení poskytovatele zdravotních služeb rozhodnutím soudu, které musí být vždy odůvodněno zdravotním stavem dítěte a musí být prokázána naléhavá potřeba takového opatření. Dále musí být doloženo, že pro řešení situace dítěte nepostačují jiná opatření (včetně možnosti svěření dítěte do náhradní péče vhodné fyzické osoby nebo jiného zařízení), doba pobytu dítěte ve zdravotnickém zařízení musí být předem jasně časově ohraničena a umístění dítěte do zařízení poskytovatele zdravotních služeb musí být doprovázeno uložením povinnosti rodičům využít odbornou poradenskou pomoc. Vymezení uvedených restriktivních podmínek vychází z obsahu aktuálního nálezu Ústavního soudu České republiky ve věci nepřípustnosti umístění dítěte do psychiatrické léčebny v souvislosti s řešením sporu rodičů o výchovu a styk s dítětem (nález sp. zn. III. ÚS 3363/10 ze dne 13.7.2011). 

	Výchovná opatření upravená v § 13a je oprávněn nařídit výlučně soud v souladu s článkem 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobod a článkem 9 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte, podle kterých lze omezit práva rodičů a odejmout dítě z péče rodičů jen rozhodnutím soudu a ze zákonem stanovených důvodů. 

Přehled výkladu: 
 
I. Obecně 
 
II. Předchozí uložení pobytového výchovného opatření jako zásadní podmínka pro možnost následného nařízení ústavní výchovy 
 
III. Jiné vazby pobytového výchovného opatření a soudní ústavní výchovy; posuzování situace dítěte 
 
IV. Základní procesní pravidla 
 
V. Obecné podmínky pro uložení výchovného opatření a právní účinky rozhodnutí o jeho uložení 
 
VI. Povinnost zařízení dítě přijmout 
 
VII. Svěření do střediska výchovné péče 
 
VIII. Svěření do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc obecně 
 
IX. Svěření do zařízení poskytovatele zdravotních služeb 
 
X. Svěření do domova pro osoby se zdravotním postižením 
 
XI. Svěření do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc - zvláštní podmínky 
 
XII. Určení pečujícího zařízení soudem a podmínka zachování vazeb s osobami blízkými 
 
XIII. Svěření do zařízení poskytovatele zdravotních služeb - zvláštní podmínky 
 
XIV. Hmotněprávní omezení doby trvání pobytu dítěte v zařízení 
 
XV. Souběh předběžné úpravy poměrů a výchovného opatření z hlediska posouzení maximální doby pobytu 
K § 13a 
 
I. Obecně 
 
	Novela zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 401/2012 Sb. zavedla do českého právního řádu nová výchovná opatření dočasného odnětí dítěte z jeho stávajícího výchovného prostředí rozhodnutím soudu. K rozšíření typologie výchovných opatření došlo již dříve, v roce 2005, na Slovensku a česká právní úprava nezapře ve slovenské svou inspiraci. § 37 odst. 3 slovenského zákona o rodině č. 36/2005 Z.z. stanovoval: "Ak je to potrebné v záujme maloletého dieťaťa a ak výchovné opatrenia uvedené v odseku 2" [tzn. tradiční výchovná opatření uvedená u nás v § 13, tj. napomenutí, dohled, omezení a uložení povinnosti využít odbornou pomoc] "neviedli k náprave, súd dočasne odníme maloleté dieťa z osobnej starostlivosti rodičov aj proti ich vôli, osôb, ktorým bolo maloleté dieťa zverené do náhradnej starostlivosti podľa § 45 alebo 48, budúcich osvojiteľov, ktorým bolo maloleté dieťa zverené do starostlivosti podľa § 103, osvojiteľov alebo poručníka, ktorý sa o maloleté dieťa osobne stará, a nariadi maloletému dieťaťu a) pobyt v zariadení, ktoré plní úlohy odbornej diagnostiky, najdlhšie na šesť mesiacov, b) pobyt v špecializovaných zariadeniach najdlhšie na šesť mesiacov, c) pobyt v resocializačnom stredisku pre drogovo závislých." Přitom je zřejmé, že slovenská úprava je co do vymezení zařízení širší než česká, zejména tím, že je s výjimkou resocializačního střediska nedefinuje konkrétním právem jasně vymezeným typem (jaký představuje např. středisko výchovné péče či zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc), ale obecně z hlediska znaků jejich činnosti. Doba 6 měsíců současně vhodně navazuje na úpravu slovenského civilního procesu, neboť na Slovensku je zavedena pořádková lhůta, podle níž řízení ve věcech péče soudu o nezletilé musí být skončena zásadně do 6 měsíců. 

II. Předchozí uložení pobytového výchovného opatření jako zásadní podmínka pro možnost následného nařízení ústavní výchovy 
 
	V souvislosti se změnami, které přinesl občanský zákoník v případě svěření dítěte do cizí péče ústavní (tedy zpravidla „péče právnické osoby“) nabyla komentovaná výchovná opatření významu. Stejně jako tomu bylo vždy v případě svěření dítěte do cizí péče fyzické osoby, rozhoduje soud při nařízení ústavní výchovy nutně též o tom, který subjekt bude za tuto náhradní péči odpovědný. Je tedy dávno opuštěn nepřípustný koncept, v případě péče osob fyzických těžko představitelný, totiž koncept jakéhosi „bianco“ nařízení ústavní výchovy proti vůli rodičů (případně i dítěte samého) s přesunutím výběru konkrétní (právnické) osoby odpovědné za péči o dítě do pouhého správního řízení v případě, že dítě mělo být umístěno do školského zařízení pro výkon ústavní výchovy. V případě ostatních zařízení pro výkon ústavní výchovy, tedy zařízení sociálních služeb (domovy pro osoby se zdravotním postižením) a zařízení zdravotních služeb (dětské domovy pro děti do tří let) pak hmotněprávní i procesní úprava určení konkrétní pečující (právnické) osoby do 31. prosince 2013 dokonce vůbec neexistovala a postup umístění se řídil, můžeme říci, pouhým „zvykovým“ právem, zvyklostmi a „zavedenou praxí“. Šlo zajisté o stav odporující velmi flagrantně ústavnímu pořádku. 

	Podle § 971 odst. 1 věta druhá obč. zák. „učiní tak [soud nařídí ústavní výchovu] zejména tehdy, kdy dříve učiněná opatření nevedla k nápravě“. Jedná se o ne zcela vhodně přeformulovanou podmínku býv. § 46 odst. 1 zák. o rodině, podle níž platilo „jestliže - jiná výchovná opatření nevedla k nápravě“. Zásadní podmínkou pro možnost nařízení ústavní výchovy tak vždy bylo (je a má být) předchozí neúspěšně využití výchovného opatření a prokázání, že nevedlo k nápravě. Uvedenou otázkou se v poslední době zabýval rovněž slovenský zákonodárce, když precizoval úpravu, odpovídající našemu § 971 obč. zák. Původní skutková podstata v § 54 odst. 2, 4 slovenského zákona o rodině o soudně nařízené ústavní péči byla podstatným způsobem vyjasněna s účinností od 1. 1. 2016 zákonem č. 175/2015 Z. z. ze dne 26. 6. 2015, kde jsou upřednostněna výchovná opatření před nařízením ústavní výchovy, resp. není možno (a to ani výjimečně) nařídit ústavní výchovu bez předcházejícího využití možnosti uložení výchovného opatření. 

	Závěr. Platí tedy i pro české poměry, že ústavní výchovu, aniž by před tím bylo využito komentované výchovné opatření pobytového charakteru, lze nařídit jako „první opatření péče soudu o nezletilé“ pouze tehdy, pokud není dítě možné v daný okamžik pro absenci vhodných zájemců svěřit do náhradní rodinné péče a současně 
 
a)jde o oboustranného sirotka, 
 
b)rodiče již byli zbaveni rodičovské odpovědnosti anebo bylo soudem již alespoň konstatováno, že souhlasu rodičů k osvojení dítěte není třeba, nebo 
 
c)rodičům v péči o dítě brání závažná překážka dlouhodobého charakteru (dlouhodobá hospitalizace, nástup výkonu trestu odnětí svobody). 
 
	V ostatních případech tedy má být vždy nejprve uloženo zdejší výchovné opatření. Z tohoto hlediska tak zajisté i dnes do určité míry platí to, co sice nepřiměřeně úzce a jazykově nevhodně, ale věcně správně stanovil býv. zák. o rodině v § 46 odst. 2 (později 4), totiž že „před nařízením ústavní výchovy je soud povinen zkoumat, zda výchovu dítěte nelze zajistit (-) péčí v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, která má přednost před výchovou ústavní“. Třeba dodat: nelze-li dítě svěřit do pěstounské péče (všech forem) a jsou-li splněny další podmínky vymezené v komentovaném ustanovení. 

III. Jiné vazby pobytového výchovného opatření a soudní ústavní výchovy; posuzování situace dítěte 
 
	V případě, kdy jsou dány důvody nařízení ústavní výchovy i bez předchozího využití komentovaného výchovného opatření, jak jsou vymezeny výše v části II. Předchozí uložení pobytového výchovného opatření jako zásadní podmínka pro možnost následného nařízení ústavní výchovy, není důvod provádět tzv. školskou diagnostiku takového dítěte za účelem výběru vhodného zařízení a dítě může a má být umístěno do otevřeného zařízení podle kritérií uvedených především v § 971 odst. 4 obč. zák. Zákon č. 109/2002 Sb. ve znění novely č. 333/2012 Sb. účinném do 31. prosince 2013 stanovoval v § 5 odst. 8 určitá pravidla vyloučení tzv. školského diagnostického pobytu u dítěte 
 
- mladšího 6 let, 
 
- které bylo před nařízením ústavní výchovy v péči kojeneckého ústavu nebo zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, včetně dobrovolného pobytu, 
 
- bez "poruch chování", 
 
- s ukončenou diagnostikou vypracovanou střediskem výchovné péče 
 
- a v jiném odůvodněném případě. 
 
	Uvedená úprava je jako interpretační vodítko plně aplikovatelná i nyní, byť byla v rámci rekodifikace soukromého práva pro nadbytečnost ze zák. č. 109/2002 Sb. vypuštěna. Nadále však platí, „jestliže se u dítěte, které bylo rozhodnutím soudu umístěno do dětského domova nebo dětského domova se školou bez jeho předchozího pobytu v diagnostickém ústavu, ukáže dodatečně potřebné komplexní vyšetření, provede toto vyšetření v zařízení, do něhož bylo dítě umístěno, diagnostický ústav, v jehož obvodu se zařízení nachází“ (§ 5 odst. 8 zák. č. 109/2002 Sb. ve znění účinném po 1. lednu 2014). 

	Je-li však zřejmé, že dítě nemůže být v danou chvíli ponecháno ve stávajícím prostředí a současně se provedení tzv. diagnostiky pobytovou formou jeví jako nejen vhodné, ale především nezbytné, přičemž tuto pobytovou tzv. diagnostiku nelze zajistit na dobrovolné bázi [především dobrovolný pobyt ve středisku výchovné péče podle zák. č. 109/2002 Sb., zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí, zařízení pro krizovou pomoc podle § 34 odst. 1 písm. j) ve spojení s § 60 zák. o soc. službách, popř. do 31. srpna 2017 v diagnostickém ústavu apod.], je namístě za účelem provedení tzv. diagnostiky dítěte využití výchovného opatření podle zdejšího ustanovení. Vhodnější je však hovořit nikoli o „diagnostice“, ale o „vyhodnocení“ či „posouzení“ dítěte, neboť pojem diagnostiky je v případě člověka řazen do oblasti zdravotnické. 

	Posouzením lze ve výše uvedeném smyslu rozumět také „vyšetření úrovně dítěte formou pedagogických a psychologických činností“ [§ 5 odst. 2 písm. a) zák. č. 109/2002 Sb.] a zpracování komplexní diagnostické zprávy „na základě výsledků diagnostických, vzdělávacích, terapeutických, výchovných a sociálních činností, které jsou součástí komplexního vyšetření“, s návrhem specifických výchovných a vzdělávacích potřeb, stanovených v zájmu rozvoje osobnosti [§ 5 odst. 3 zák. č. 109/2002 Sb.]. Uvedené vymezení lze přiměřeně využít i pro „diagnostiku“ (tedy posouzení) zpracovávanou neškolskými zařízeními, např. poskytovateli sociálních služeb [srov. povinnost poskytovatelů „plánovat průběh poskytování sociální služby podle osobních cílů, potřeb a schopností osob, kterým poskytují sociální služby“ a hodnotit průběh poskytování sociální služby za účasti těchto osob; § 88 písm. f) zák. o soc. službách] a zařízeními sociálně-právní ochrany [srov. povinnost zajistit „psychologickou a jinou obdobnou nutnou péči a povinnost poskytovat dítěti odbornou péči prostřednictvím sociálního pracovníka a psychologa“; § 42 odst. 1 věta druhá i. f., § 42a odst. 1 písm. g) a souv. zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. Účel posouzení situace dítěte plní samozřejmě v první řadě nástroje sociální práce, a to vyhodnocování situace dítěte a jeho rodiny, individuální plánování a případové konference, zajišťované podle § 10 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí orgánem sociálně-právní ochrany dětí. Posouzení ve výše uvedeném užším smyslu není tedy diagnostikou zdravotní, odpovídající určité mezinárodně uznané a odbornými organizacemi garantované metodologii, resp. klasifikaci diagnóz, což má vztah především k okolnosti, že kromě výše uvedeného je smyslem „školské diagnostiky“ také „zatřídit“ chovance do jedné z kategorií na škále vyplývající ze zák. č. 109/2002 Sb. (a částečně pouze z prováděcí vyhlášky k němu č. 438/2006 Sb.): „žádné / méně závažné poruchy chování - závažné poruchy - zvláště závažné poruchy - extrémní poruchy chování“, a na základě této kvazivědecké klasifikace pak určit druh pobytové služby. V oboru výkonu ústavní výchovy ve školských zařízeních totiž podle dosud platné legislativy nejsou určujícím hlediskem pro výběr druhu služby a jejího poskytovatele potřeby uživatele služby, ale právě uvedená „objektivní“ kategorizace. (Tak cílová skupina pro „dětský domov“ jako obecného druhu pobytové služby je definována dětmi, které „nemají závažné poruchy chování“, naopak specifická pobytová služba „výchovný ústav“ je určena pro „dg. extrémní porucha chování“, což je pojem mimozákonný, zavedený sporným ustanovením § 11 prováděcí vyhlášky k zák. č. 109/2002 Sb. č. 438/2006 Sb.) Nutno poznamenat, že takové třídění je překonané, neboť služba musí odpovídat v první řadě potřebám klienta (ostatně např. na Slovensku, kde platí systematicky a obsahově příbuzná legislativa, bylo „třídící“ kritérium „poruch chování“ opuštěno nejpozději v letech 2005-2008). 

	Je-li kvalitně zpracován individuální plán ochrany dítěte, včetně využití výstupů z případové konference, bude to zpravidla jiným odůvodněným případem, kdy není diagnostiku dítěte před výkonem ústavní výchovy rovněž třeba provádět a nebude tak též důvod pro uložení výchovného opatření podle § 13a před vlastním nařízením ústavní výchovy. 

IV. Základní procesní pravidla 
 
	Účastenství v řízení. Podle § 6 odst. 1 z. ř. s. "v řízení, které může být zahájeno i bez návrhu, je účastníkem řízení navrhovatel a ten, o jehož právech nebo povinnostech má být v řízení jednáno". Účastníky jsou tedy vždy dítě a rodiče, popř. jiné osoby odpovědné za výchovu. Neboť zařízení, v němž má být výchovné opatření realizováno, je uváděno přímo ve výroku rozsudku a zařízení vzniká povinnost přijmout dítě do péče, je nepochybné, že je v řízení jednáno též o jeho právech nebo povinnostech. Proto je třeba postavení účastníka přiznat i zařízení (resp. jeho zřizovateli, nemá-li zařízení právní subjektivitu), v němž má být uložené výchovné opatření realizováno, a to v té části řízení, v níž se rozhoduje o umístění dítěte do tohoto zařízení a pouze v rozsahu řešení otázky umístění. 

	Zahájení řízení. Řízení lze ve smyslu § 13 odst. 1 z. ř. s. ve spojení s § 468 z. ř. s. zahájit i bez návrhu. Zpravidla však bude zahájeno na návrh orgánu sociálně-právní ochrany dětí podle § 14 odst. 1 písm. g). 

	Forma rozhodnutí. O výchovných opatřeních se rozhoduje ve věci samé rozsudkem [arg. § 466 písm. n) ve spojení s § 471 odst. 1 a podpůrně též § 473 písm. b) z. ř. s.]. "Na návrh může soud předběžnou vykonatelnost rozsudku vyslovit, a to ve výroku rozsudku, jestliže by jinak účastníku hrozilo nebezpečí těžko nahraditelné nebo značné újmy" (§ 162 odst. 2 o. s. ř.), proto by měl orgán sociálně-právní ochrany, účastní-li se řízení, zvážit takový návrh vždy, kdy by očekával podání odvolání některým z účastníků, přičemž prodlužování řízení není v daném případě v zájmu dítěte s ohledem na potřebu včasné intervence, a přitom by tu nebyly ani důvody pro řešení situace dítěte předběžným opatřením. 

K odst. 1 
 
V. Obecné podmínky pro uložení výchovného opatření a právní účinky rozhodnutí o jeho uložení 
 
	Ustanovení obsahuje vhodněji formulovanou dispozici nežli § 971 odst. 1 obč. zák. v případě „nařízení ústavní výchovy“ (v tom smyslu, jak bývá nesprávně někdy vykládána). Na prvním místě se totiž uvádí to, co v případě soudní ústavní výchovy zcela chybí: „odejmout dítě z péče rodičů nebo jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte“. Dále je pak druhá, neoddělitelná část dispozice formulována ve vztahu k dítěti v pasivním způsobu: „dítěti nařídí nejdéle na 3 měsíce pobyt“ v určeném zařízení. Třeba zde zdůraznit, co platí úplně stejně i pro rodinně právní ústavní výchovu podle občanského zákoníku: nejde o omezení práv a svobod (potažmo svéprávnosti) nezletilého dítěte. Dosáhlo-li dítě svéprávnosti ve věcech svobody pohybu a pobytu věkem 14, popř. 15 let, není zdejším opatřením omezeno nijak více nežli v případě, kdy je v zaopatření rodiče, osvojitele, poručníka nebo pěstouna. K tomu srov. blíže výklad k § 2, část II. Postupné nabývání svéprávnosti nezletilými a část III. Speciální úpravy dílčí svéprávnosti nezletilých. To zcela nevylučuje uplatnění zdejšího opatření i vůči dospělým nezletilým (tj. starším 14 let). Ale k ostatním podmínkám hypotézy tu pak přistupuje ještě jedna conditio sine qua non - totiž informovaný souhlas dospělého nezletilého. V některých případech to totiž může být právě on, kdo nejen že souhlasí, ale dokonce si sám výslovně přeje vymanění, byť jen dočasné, z dosavadních poměrů, kde je mu poskytováno zaopatření. To ostatně vyplývá i z analogie: podle § 50 odst. 1 písm. b) z. s. m. „mladistvý, u něhož jsou dány důvody vazby, může být místo vzetí do vazby svěřen do péče důvěryhodné osoby“, ale pouze za předpokladu, že „mladistvý souhlasí s tím, že bude svěřen do její péče“. Třeba samozřejmě zdůraznit, že zdejším výchovným opatřením, které není opatřením práva trestního, se žádná vazba nenahrazuje, analogie je tu tedy vedena pouze k druhé části zmiňovaného § 50 odst. 1 z. s. m. 
 
	Ze skutkové podstaty vyplývá tedy pouze dvojí: a) omezení rodičovské odpovědnosti v oblasti osobní péče o dítě a b) povinnost dotčeného ústavního zařízení na základě vykonatelného rozsudku dítěti poskytovat zaopatření (a další plnění, podle druhu služby). Nedospělec (mladší 14 let) je ve svéprávnosti totiž omezen ex lege a platí tu tak, a contr. toho, co bylo uvedeno výše u dospělého nezletilého, že je tento nedospělec omezen stejně tak, jako by byl omezen v péči rodiče, osvojitele, poručníka nebo pěstouna. 

	Zdejším opatřením samozřejmě nelze protiprávně nahrazovat opatření práva trestního, resp. řízení ve věcech mládeže (vazbu, náhradu vazby, vyšetření duševního stavu pozorováním ve zdravotnickém ústavu, ochranné léčení, ochrannou výchovu apod.) ani práva civilního (držení člověka ve zdravotnickém zařízení podle § 104 a násl. obč. zák.). 

	Zákon v návětí odst. 1 vymezuje podmínky pro uložení výchovného opatření. Jsou jimi jednak skutečnost, že uložení výchovného opatření vyžaduje zájem dítěte, jednak skutečnost, že mírnější výchovná opatření (podle § 13 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) nevedla k nápravě. Tímto odkazem je také řečeno, že k řádné výchově dítěte nevedla ani další opatření sociálně-právní ochrany, tedy především preventivní a poradenská opatření orgánu sociálně-právní ochrany dětí ve smyslu § 10 odst. 1 a § 11 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, ani doporučení, popř. uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc podle § 12 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Platí též obecné zásady subsidiarity a proporcionality opatření sociálně-právní ochrany dětí, vyjádřené v § 9a odst. 1, 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Odnětí dítěte (mladšího 14 let) proti vůli rodičů nebo jiných osob odpovědných za výchovu je již velmi závažným zásahem do rodinné sféry a osobní svobody dítěte (mladšího 14 let), proto je namístě přiměřeným způsobem přihlédnout i ke skutkovým podstatám § 924 a § 971 obč. zák., vymezujícím podmínky pro předběžnou úpravu poměrů dítěte ve stavu nedostatku řádné péče, resp. podmínky pro nařízení ústavní výchovy. Před podáním návrhu na uložení výchovného opatření je orgán sociálně-právní ochrany, a bylo-li řízení zahájeno jinak, pak v jeho průběhu, povinen ve smyslu § 14 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí projednat s dotčenými osobami důvody podání návrhu, poskytnout jim poučení, až na výjimky také zajistit uspořádání případové konference a nadále v rodině intervenovat s cílem, aby důvody pro uložení výchovného opatření odpadly. Zpráva o tom musí být podle § 14 odst. 3 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí přiložena k návrhu orgánu sociálně-právní ochrany na uložení výchovného opatření, stejně jako jeho součástí musí být vyhodnocení, že důvodem pro uložení výchovného opatření nejsou jen důvody bytové nebo majetkové nouze [tamtéž, písm. b)]. 

	Základní doba trvání výchovného opatření. Odst. 1 užívá slov „nařídí nejdéle na 3 měsíce“, tzn. že by doba, na niž je výchovné opatření ukládáno, měla být ve výroku vymezena, přičemž může a má být zpravidla kratší než tři měsíce, které představují dobu nejdelší možnou. Tato zásada je znovu a jasněji zdůrazněna v odst. 4 písm. c). Pokud by doba nebyla ve výroku vůbec vymezena, a to ani nejistým způsobem [např. „na dobu, než bude provedeno vyhodnocení (čeho, v jakém rozsahu, za jakým účelem apod.)“, tzn. zpravidla ne déle než na 8 týdnů], není zřejmě namístě považovat takové rozhodnutí za vadné, ale je spíše namístě mít za to, že pobyt byl nařízen v rozsahu tří měsíců. To však neplatí ve zmiňovaném případě nařízení pobytu ve zdravotnickém zařízení v souvislosti s rodičovskými spory podle odst. 4 písm. c), kdy by nevymezení doby pobytu soudem bylo nutno považovat za zásadní vadu rozhodnutí. Základní doba tří měsíců začíná plynout okamžikem faktického započetí výkonu výchovného opatření, tedy od předání dítěte do péče zařízení (nikoli tedy např. od právní moci nebo vykonatelnosti rozhodnutí). Přitom se však uvedená doba nepřetrhuje ani nestaví, např. v důsledku povolení „propustky“ dítěti podle § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, a plyne nepřerušeně. [Naproti tomu v případě nařízené ústavní výchovy, která představuje svěření dítěte do jiné formy péče počíná běžet příslušná doba ve smyslu § 971 odst. 2 nebo § 972 odst. 1 obč. zák. podle formálního (nikoli faktického hlediska), tedy ode dne vykonatelnosti. V případě tzv. rychlého předběžného opatření běží doba jeho trvání rovněž od jeho vykonatelnosti (§ 459 odst. 1 z. ř. s.), která se však od chvíle jeho faktického vykonání nebude výrazněji lišit (srov. § 458, § 497 odst. 1 z. ř. s.).] 

	Realizace výchovného opatření. Protože se jedná o výchovné opatření, nepředpokládá se úzká součinnost orgánu sociálně-právní ochrany dětí a zařízení (§ 28 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) při vlastním předání dítěte, neboť aktivní by tu měli být především rodiče (osoby odpovědné za péči o dítě). To však neznamená, že by uvedený orgán měl být pasivní. Úprava součinnosti orgánu sociálně-právní ochrany se soudem při výkonu rozhodnutí (exekuci) o výchově nezletilých dětí v případě, kdy povinné osoby nesplní dobrovolně, co jim vykonatelné soudní rozhodnutí ukládá (srov. § 251 o. s. ř.), kam lze jistě řadit i rozhodnutí o zdejším výchovném opatření, platí v plném rozsahu i zde (srov. § 14 odst. 7-11 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Na výkon rozhodnutí (exekuci) dopadá dále obecná úprava z. ř. s. (§ 500 a násl.) o výkonu rozhodnutí ve věcech péče soudu o nezletilé. Výkon rozhodnutí však lze podle § 251 odst. 1 a § 261 odst. 1 věta první o. s. ř. zásadně nařídit jen na návrh (s výjimkou „rychlého“ předběžného opatření, jehož výkon podle § 497 odst. 1 z. ř. s. „zajistí bezodkladně soud“, tedy i bez návrhu). Ustanovení § 28 věta poslední zák. o soc.-práv. ochraně dětí hovoří o tom, že se rodiče nepodrobí rozhodnutí soudu ve věcech ústavní výchovy, a § 14 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí ani ustanovení o působnosti orgánu sociálně-právní ochrany při výkonu rozhodnutí (odst. 7 až 11 cit. § 14) aktivní legitimaci k podání návrhu na výkon rozhodnutí nezakládají. Proto lze výkon rozhodnutí fakticky zajistit jen formou předběžného opatření podle § 452 z. ř. s., jsou-li pro jeho vydání splněny zákonné podmínky. Nelze však samozřejmě vyloučit, že nerespektování rozhodnutí soudu o výchovném opatření signalizuje tak závažné ohrožení dítěte, že bude nutno přistoupit k nelimitovanému a explicitnímu omezení rodičovské odpovědnosti. 

VI. Povinnost zařízení dítě přijmout 
 
	Poskytovatel služeb (zřizovatel zařízení, a má-li zařízení právní subjektivitu, pak samo ústavní zařízení) je uváděn přímo ve výroku rozhodnutí. Poskytovat dítěti péči a zaopatření se mu tak přikazuje výrokem soudu. Podle § 159a o. s. ř. platí, že „je výrok pravomocného rozsudku závazný jen pro účastníky řízení“. Je tedy závazný i pro poskytovatele služeb jako účastníka řízení o výchovném opatření. Pokud by ovšem soud s poskytovatelem služeb jako s účastníkem nejednal, výrok by pro něho nijak závazný nebyl a nebylo by pak možno dítě (bez souhlasu poskytovatele služby) do péče zařízení vůbec přijmout. Tuto významnou okolnost poručenské soudy samozřejmě musí vést v patrnosti a dodržovat zásadu účastenství poskytovatelů služeb v řízení. Jinak by výsledkem soudního řízení byla procesně vadná, a především materiálně nevykonatelná rozhodnutí. 

K odst. 1 písm. a) 
 
VII. Svěření do střediska výchovné péče 
 
	V první řadě lze uložit výchovné opatření umístění dítěte do střediska výchovné péče. Toto školské zařízení se řídí § 1 odst. 3 a § 16 a 17 zák. č. 109/2002 Sb. „Účelem středisek je poskytovat preventivně výchovnou péči, a tím zejména předcházet vzniku a rozvoji negativních projevů chování dítěte nebo narušení jeho zdravého vývoje, zmírňovat nebo odstraňovat příčiny nebo důsledky již vzniklých poruch chování a přispívat ke zdravému osobnostnímu vývoji dítěte. Střediska poskytují pomoc rodičům nebo jiným osobám, kterým bylo dítě svěřeno do výchovy rozhodnutím příslušného orgánu, při výchově a vzdělávání dítěte a při řešení problémů spojených s péčí o dítě, s cílem zachovat a posílit rodinné vazby dítěte a zamezit odtržení dítěte z jeho rodinného prostředí“ (§ 1 odst. 3 zák. č. 109/2002 Sb.). Řada středisek poskytuje kvalitní služby vč. sociálně terapeutických činností a zpravidla disponuje též akutními lůžky. V minulosti nebylo možno ve středisku výchovné péče realizovat ani předběžná opatření, ale nezletilec mohl být do střediska zařazen jen na základě rozhodnutí soudu podle zákona o soudnictví ve věcech mládeže. Podle § 17 odst. 6 zák. č. 109/2002 Sb. se služby střediska na základě rozhodnutí soudu poskytují tak, že středisko přijme do výchovné péče klienta i bez žádosti nebo souhlasu, formu služeb určí soud a středisko přijme klienta do péče i v případě, že k úhradě nákladů před přijetím klienta do péče nedojde. Úhrada za stravování a ubytování se tedy na rozdíl od smluvního pobytu řeší zásadně až po přijetí dítěte. O úhradě za stravování a ubytování (tzn. za částečné zaopatření) se zcela správně nerozhoduje ve správním řízení rozhodnutím, ale je předmětem smlouvy mezi zákonným zástupcem dítěte a střediskem. Situaci, kdy by k dohodě nedošlo, právní úprava pochopitelně výslovně neřeší. Výše úplaty podle § 17 odst. 5 věty druhé se rovná výši nákladů na stravování určených podle zvláštního právního předpisu, k níž se připočte výše nákladů na ubytování stanovených zřizovatelem. Nedojde-li k uzavření smlouvy o úplatě za zaopatření dítěte, vzniká zde v důsledku realizace pobytu klienta bezdůvodné obohacení, a to na straně zákonného zástupce dítěte. Jeho vymáhání by pak probíhalo obvyklým pořadem práva. 

VIII. Svěření do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc obecně 
 
	Vedle střediska výchovné péče je možno dítě na základě komentovaného ustanovení umístit též v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc (§ 42 a násl. zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Bližší podmínky pro umístění dítěte jsou vymezeny v odst. 2 (jedná se o přepis totožné úpravy § 42 odst. 1) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, proto srov. komentář k odst. 2. S umístěním dítěte do zařízení vzniká povinnost rodičům hradit příspěvek na úhradu potřeb dítěte (ošetřovné) podle § 42b a násl. zák. o soc.-práv. ochraně dětí. O výši ošetřovného rozhoduje zcela nevhodně ve správním řízení ředitel zařízení (§ 42b odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

K odst. 1 písm. b) 
 
IX. Svěření do zařízení poskytovatele zdravotních služeb 
 
	Komentované ustanovení dovoluje soudu rozhodnout o uložení výchovného opatření umístěním dítěte do zařízení poskytovatele zdravotních služeb. Výchovným opatřením však nelze nahrazovat speciální úpravu předpisů upravujících poskytování zdravotních služeb bez souhlasu pacienta a hospitalizaci bez jeho souhlasu (srov. výklad k § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tam část III. Poruchy ve výkonu rodičovské odpovědnosti při péči o zdraví dítěte, a výklad k § 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tam část IV. Co je „odborná poradenská pomoc“?). Účelem výchovného opatření v uvedeném smyslu tak není poskytnutí zdravotní péče, ale zajištění péče o dítě obecně. Umístění dítěte do zdravotnického zařízení bude přicházet v úvahu prakticky jen tehdy, jde-li o dítě předškolního věku a jde-li výlučně o jeho umístění do „dětského domova pro děti do 3 let věku“ (zákon uvádí „zpravidla do 3 let“, obecně se umísťují i děti starší, nechodí-li ještě do školy), který je sice svou povahou pobytovým zařízením sociální péče (pečovatelské služby o děti), v důsledku roztříštěného systému pobytové (kolektivní) péče o děti je však dosud tento druh služby zřizován podle § 43 a § 44 zák. o zdrav. službách. Vzhledem k uvedenému se lze domnívat, že svěřovat dítě do jiného zařízení zdravotních služeb, než je „dětský domov pro děti do 3 let věku“, tedy „nařizovat“ jeho nucenou hospitalizaci, a to nejen za účelem poskytování diagnostické, posudkové či přímo léčebné péče, ale ani za účelem poskytování „jen“ ošetřovatelské péče, možné podle komentovaného ustanovení není. Jednalo by se o porušování speciální úpravy bezsouhlasové zdravotní péče a hospitalizace bez souhlasu pacienta podle zdravotnického práva, které představuje lex specialis vůči zdejší obecné úpravě. Uvedené neplatí jen pro specifické situace, kdy je dítě vystaveno negativnímu působení rodičovského konfliktu. K tomu srov. odst. 4, kde jsou stanoveny přísné důvody pro výjimečné ukládání tohoto „výchovného“ opatření v případě tzv. rodičovských sporů a umísťování dítěte do tzv. neutrálního prostředí. 

X. Svěření do domova pro osoby se zdravotním postižením 
 
	Posledním typem zařízení, do něhož je možno umístit dítě výchovným opatřením, je domov pro osoby se zdravotním postižením, v němž se podle § 48 odst. 1 zák. o soc. službách „poskytují pobytové služby osobám, které mají sníženou soběstačnost z důvodu zdravotního postižení, jejichž situace vyžaduje pravidelnou pomoc jiné fyzické osoby“. Je-li dítě umístěno do domova pro osoby se zdravotním postižením na základě výchovného opatření, stanoví úhradu za stravu a za péči rozhodnutím obecní úřad obce s rozšířenou působností příslušný podle místa trvalého nebo hlášeného pobytu dítěte. Rodiče se na hrazení úhrady podílejí rovným dílem (srov. § 74 odst. 2 zák. o soc. službách). 

XI. Svěření do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc - zvláštní podmínky 
K odst. 2 
 
	Shodně s § 42 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí se v písmenech a) až d) vymezují podmínky pro přijetí dítěte do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Vzhledem k tomu, že se i zde jedná o formu ústavní péče, jsou však před těmito podmínkami zdůrazněny i další, vycházející též ze zásad proporcionality a subsidiarity (§ 9a odst. 1, 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), které ovšem samozřejmě platí i pro svěření dítěte do péče ostatních zařízení podle odst. 1. Dítě je tak možné do zařízení umístit jen tehdy, 
 
- není-li možné zajistit dítěti potřebnou ochranu a pomoc jiným výchovným opatřením nebo jiným opatřením sociálně-právní ochrany, 
 
- a současně není-li možné zajistit péči o dítě náhradní rodinnou péčí, zejména pěstounskou péčí na přechodnou dobu. 
 
	V důsledku harmonizace ustanovení s § 924 obč. zák., kdy byly v obecné úpravě změkčeny podmínky pro předběžnou úpravu poměrů dítěte a nadále se nevyžaduje absence jakékoli péče a postačuje "jen" nedostatek řádné péče, obsah podmínek uvedených v písm. a) a b) splývá, neboť pod pojmem "bez péče přiměřené jeho věku" je namístě rozumět obdobné skutkové okolnosti jako pod pojmem "ve stavu nedostatku řádné péče". Proto rovněž skutečnost, že ke stejné harmonizaci textu v § 42 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nedošlo, nemá význam. Pojem "nedostatku řádné péče" je však namístě vykládat restriktivním způsobem, nejen proto, že nahradil dřívější pojem "bez jakékoli péče", ale v první řadě proto, že umístění dítěte do cizí péče je závažným zásahem do ústavně zaručených práv a svobod, a dále též s ohledem na kontext, kdy dalšími předpoklady pro postup předvídaný komentovaným ustanovením jsou skutečnosti, že je "život dítěte, jeho normální vývoj nebo jeho jiný důležitý zájem vážně ohrožen nebo narušen", tzn. i nedostatky v řádné péči musí vykazovat podobný stupeň intenzity. 

	Normální vývoj dítěte může být vážně ohrožen nebo narušen nejen tehdy, je-li dítě ohrožováno objektivními okolnostmi, tzn. prostředím nebo situací, jak je uvádí písm. d), ale i tehdy, kdy se dítě ohrožuje samo. K tomu ovšem srov. zákaz nahrazovat komentovaným opatřením instituty práva trestního a civilní zdravotní detenci, jakož i výklad k § 6, tam části V. Dítě, které ohrožuje „samo sebe“ obecně, VI. Jednotlivé varianty „sebeohrožení“ dítěte, VII. Záškoláctví jako „sebeohrožení“ dítěte a VIII. „Útěkář“. Orgán sociálně-právní ochrany, který podává návrh na uložení výchovného opatření nebo se během řízení k otázce výběru zařízení vyjadřuje, umístění dítěte se zařízením předem projedná s ohledem na důvody umístění a celkovou situaci dítěte, tak jak vyplývá z vyhodnocení a individuálního plánu ochrany dítěte, a to zpravidla na případové konferenci před podáním návrhu, na níž bude zástupce zařízení přizván. K možnostem provedení posouzení obtížné životní situace dítěte v zařízení této právní formy srov. výklad výše v části III. Jiné vazby pobytového výchovného opatření a soudní ústavní výchovy; posuzování situace dítěte. 

K odst. 3 
 
XII. Určení pečujícího zařízení soudem a podmínka zachování vazeb s osobami blízkými 
 
	Již v návrhu orgánu sociálně-právní ochrany dětí, podávaném podle § 14 odst. 1 písm. g) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, má být konkrétní zařízení, splňující podmínky komentovaného ustanovení (zájem dítěte, umístění co nejblíže bydlišti rodičů), přesně označeno, což však současně neznamená, že v průběhu řízení nemůže na základě přehodnocení situace dítěte, resp. aktualizace individuálního plánu ochrany dítěte dojít i ke změně navrhovaného zařízení. 

	Podmínka „umístění dítěte co nejblíže bydlišti rodičů nebo jiných osob dítěti blízkých“ úzce souvisí s efektivitou sociální práce a možnostmi sanace rodiny. Je podmínkou obvyklou, již obsahuje ve vztahu k osobám s uloženou ochrannou výchovou též § 5 odst. 12 zák. č. 109/2002 Sb., stejnou podmínku obsahuje § 971 odst. 4 věta třetí obč. zák. ve vztahu k ústavní výchově. Konkrétní zařízení a příslušná pečující právnická osoba nemusejí být totožné, neboť některá zařízení nemají právní subjektivitu, některá ji sice mají, ale představují současně kombinaci více typů zařízení pod jednou střechou, některý provozovatel (právnická osoba, teoreticky i osoba fyzická) provozuje více zařízení od sebe i značně vzdálených apod. K výkladu pojmu „zařízení“ srov. výklad k § 39 použitelný v plném rozsahu i zde. Tak jako je v případě svěření dítěte do náhradní péče fyzické osoby jeho esenciálním znakem určení právě určitého člověka jako pečovatele, ustupuje v případě svěření dítěte do péče zařízení, tzn. zpravidla do péče právnické osoby, otázka konkrétního pečovatele do pozadí, neboť určujícím znakem tu je samo zařízení. Ostatně vychovatelé (pečovatelé) se v zařízení střídají. Esenciálním znakem tu je tedy naopak místo v geografickém smyslu, tedy místo, kde se zařízení nalézá, což vyplývá i ze slov, že to má být zařízení nacházející se co nejblíže bydlišti rodičů nebo jiných osob dítěti blízkých. Příslušná část výroku rozsudku tak má tuto skutečnost pregnantně vyjádřit a může (obecně) znít např. takto: „Nezl. Jan Novák se svěřuje do péče Domova pro opuštěné děti, zařízení spolku Pomoc dětem, z. s., IČ 999999, se sídlem Dolní 1, Horní Dolní, nacházejícího se na adrese Javorová 5 v obci Prostřední.“ Pokud by byl uveden pouze provozovatel zařízení, jednalo by se o vadu rozhodnutí právě proto, že podstatným znakem tu je zařízení a jeho umístění (tj. konkrétní adresa daného pracoviště, kde je pobyt realizován), a to bez ohledu na to, zda toto zařízení má či nemá právní subjektivitu. Takové rozhodnutí by tak bylo materiálně nevykonatelné pro absenci dostatečné určitosti, jednoznačnosti a srozumitelnosti, nemohlo by vyvolat žádné právní účinky jím předjímané a případné faktické umístění dítěte na základě takto vadného rozhodnutí by bylo v rozporu s právem. Pouze tam, kde je dána faktická totožnost zařízení a jeho provozovatele, resp. v případě, kdy tento provozovatel provozuje jediné způsobilé pobytové zařízení (v jediné budově) a toto místo je současně i sídlem provozovatele, zapsaným ve veřejném rejstříku, lze uvést pouze provozovatele, tedy např. takto: „Nezl. Jan Novák se svěřuje do péče Domova pro opuštěné děti, zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc spolku Pomoc dětem, z. s., IČ 999999, se sídlem Dolní 1, Horní Dolní.“ Případné přemístění dítěte, které by však mělo být jen zcela výjimečné, pak vyžaduje změnu rozhodnutí soudu, přičemž platí stejné zásady popsané výše pro umístění dítěte. 

K odst. 4 
 
XIII. Svěření do zařízení poskytovatele zdravotních služeb - zvláštní podmínky 
 
	Důvody pro velmi přísnou speciální úpravu podmínek pro uložení výchovného opatření umístěním dítěte do zdravotnického zařízení v případě tzv. rodičovských sporů uvádí podrobně předposlední odstavec důvodové zprávy (srov. výše). V souladu s judikaturou, na niž se v důvodové zprávě odkazuje, je stanovena obecná nepřekročitelná podmínka pro uložení opatření, a to skutečnost, že jej vyžaduje zdravotní stav dítěte. Dítě zdravé není možno do zdravotnického zařízení umístit, i kdyby jinak byly splněny následující 4 podmínky, uvedené dále. Podmínky jsou kumulativní, musí být splněny všechny současně, aby umístění dítěte do zdravotnického zařízení bylo po právu. Je ovšem zřejmé, že zdejší soudní opatření není opatřením „výchovným“, ale jde o specifický případ nedobrovolné hospitalizace ve smyslu § 38 zák. o zdrav. službách, proto by systematicky vhodněji mělo být uvedeno právě tam. 

	S prvními dvěma podmínkami uvedenými pod písm. a) a b), tj. s prokazatelnou nezbytností takového postupu a neefektivitou jiných opatření, se bude muset vypořádat nejen soud v odůvodnění rozhodnutí, ale již v návrhu, popřípadě ve svém vyjádření k řízení, orgán sociálně-právní ochrany. Jejich splnění bude prokazováno zpravidla též skutečností, že "mírnější" opatření, tedy uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc podle § 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, uložení výchovných opatření podle § 13, ale případně též opatření soudu v rámci výkonu rozhodnutí podle § 501-503 z. ř. s., nevedla k nápravě. Bylo-li řízení zahájeno z moci úřední nebo na návrh někoho jiného než orgánu sociálně-právní ochrany, tento orgán v situaci, kdy nebudou dle jeho názoru uvedené podmínky splněny, vyjádří v řízení zpravidla negativní stanovisko k uložení tohoto opatření. 

	Třetí podmínka zákonnosti uložení zdejšího opatření o bezsouhlasové hospitalizaci podle písm. c) záleží v tom, že musí být soudem předem omezena doba pobytu dítěte ve zdravotnickém zařízení. Ta je sice omezena již ze zákona nejzazší možnou lhůtou tří měsíců, avšak zde ještě více nežli v případě ostatních variant opatření podle komentovaného ustanovení je nezbytné pečlivě uvážit, jaká nejkratší doba ještě povede k zamýšlenému efektu, a takto určenou dobu nelze překročit. Musí být proto současně ve výroku rozsudku uvedena a náležitě zdůvodněna. K této věci tak bude, stejně jako k obecné podmínce zdravotního stavu dítěte, nezbytné vyžádat si odborné stanovisko. 

	Poslední podmínkou, uvedenou pod písm. d), je pak uložení povinnosti rodičům využít odbornou poradenskou pomoc směřující k nápravě vztahů v rodině. Není-li taková povinnost součástí výroku rozsudku, opět by se jednalo o zásadní vadu takového rozhodnutí. 

K odst. 5 
 
XIV. Hmotněprávní omezení doby trvání pobytu dítěte v zařízení 
 
	Základní maximální doba pobytu dítěte v zařízení stanovená nejvýše 3 měsíci koreluje s tradiční úpravou tzv. diagnostického pobytu [srov. § 5 odst. 6, § 16 odst. 3 písm. c) zák. č. 109/2002 Sb. - pobyt dítěte v diagnostickém ústavu nebo středisku výchovné péče je však omezen kratší dobou - zpravidla 8 týdny]. Podle komentovaného ustanovení lze však tuto dobu zcela výjimečně prodloužit, a to nejdéle na celkem 6 měsíců. V případě, kdy je zvláštním právním předpisem délka pobytu v daném typu zařízení striktně omezena [§ 16 odst. 3 písm. c) zák. č. 109/2002 Sb. omezuje pobyt ve středisku výchovné péče slovy "nejdéle po dobu 8 týdnů"], měl by soud takovou speciální úpravu respektovat a nestanovovat v rozhodnutí dobu delší, stejně jako není namístě prodloužení trvání výchovného opatření v takovém případě, neboť zák. č. 109/2002 Sb. s prolomením této doby nepočítá. 

	Potřebu prodloužení pobytu musí příslušné zařízení v součinnosti s orgánem sociálně-právní ochrany identifikovat včas tak, aby bylo umožněno včasné zahájení řízení o prodloužení trvání výchovného opatření, neboť o tomto typu výchovného opatření, stejně jako o jeho prodloužení, se rozhoduje v nalézacím řízení rozsudkem. Vzhledem k nebezpečí z prodlení je proto současně v § 473 písm. b) z. ř. s. stanoveno, že rozsudek o prodloužení výchovného opatření podle § 13a zák. o soc.-práv. ochraně dětí je předběžně vykonatelný. Neboť tu je naléhavý zájem na urychleném vyřízení věci, nestačí tu, tak jako u prodlužování ústavní výchovy podle § 972 odst. 1 věta poslední obč. zák., pouhé zahájení řízení o prodloužení doby trvání předběžného opatření, ale o prodloužení musí být rozhodnuto před uplynutím základní doby trvání výchovného opatření podle odst. 1. 

	Výchovné opatření je hmotněprávním institutem, který je vymezen též omezením doby svého trvání. Proto je na toto omezení doby trvání namístě pohlížet jako na lhůtu hmotněprávní. Pro posouzení zachování lhůty k prodloužení doby trvání výchovného opatření je sice důležitý okamžik vyhlášení rozsudku, od něhož je soud svým rozhodnutím vázán (§ 156 odst. 3 o. s. ř.), avšak vzhledem k tomu, že předběžně vykonatelný je takový rozsudek podle § 160 odst. 4 o. s. ř. okamžikem doručení tomu, kdo má plnit, v daném případě tedy v první řadě dotčenému zařízení (ukládá se mu povinnost nadále mít dítě v péči, zaopatřovat je, popř. mu poskytovat další služby podle zákona nebo rozsudku), je k zachování podmínek pro prodloužení doby trvání výchovného opatření třeba, aby od okamžiku výkonu výchovného opatření (tj. ode dne předání dítěte do péče zařízení) do okamžiku doručení rozsudku o prodloužení doby jeho trvání neproběhla marně základní doba trvání výchovného opatření, stanovená v prvotním rozsudku vydaném podle odst. 1-4. Lhůta je zachována tehdy, je-li rozsudek ve lhůtě doručen zařízení a/nebo osobě, které jinak svědčí právo péče o dítě, neboť i této osobě plyne z rozsudku povinnost - dítě v péči zařízení ponechat. 

	Upravování si poměrů rodiči k převzetí dítěte není jedinou podmínkou pro možnost prodloužení výchovného opatření, neboť dítě může být z rodiny odňato v režimu výchovného opatření i z jiných důvodů, pokud je to nezbytně nutné v zájmu ochrany práv dítěte v návaznosti na jeho specifické potřeby a nelze účelu dosáhnout jinak. Současně v řadě případů nebude možné skončit související soudní řízení (např. o pěstounské péči, o nařízení ústavní výchovy apod.) během prvních tří měsíců a dítě by tak bylo nuceno před konečným rozhodnutím nejméně jednou své výchovné prostředí měnit, což zpravidla není v zájmu dítěte. Proto se umožňuje prodloužení doby trvání výchovného opatření i v těchto případech, když možnost zlepšení poměrů v rodině dítěte je jako důvod pro prodloužení výchovného opatření uvedena jen příkladmo. 

K odst. 6 
 
XV. Souběh předběžné úpravy poměrů a výchovného opatření z hlediska posouzení maximální doby pobytu 
 
	Doby pobytu dítěte v zařízení, který byl uložen v rámci předběžné úpravy poměrů dítěte podle § 924 obč. zák. ve spojení s § 452 a násl. z. ř. s. a podle komentovaného ustanovení, se pro účely posouzení nejvyšší možné doby nepřetržitého trvání tohoto opatření podle odst. 5 (tedy 6 měsíců) sčítají. O předběžné úpravě poměrů dítěte rozhoduje soud usnesením, kterým nařizuje předběžné opatření. Předběžné opatření bude meritornímu rozhodnutí zpravidla předcházet, ale nelze vyloučit, i s ohledem na přísné podmínky prodlužování výchovného opatření podle odst. 5, že naopak bude na uložení výchovného opatření navazovat, pakliže by bylo zřejmé, že nelze dodržet hmotněprávní lhůtu pro jeho prodloužení ve smyslu předchozího odstavce, přestože je v zájmu dítěte, aby jeho pobyt byl prodloužen, neboť jinak by byl jeho normální vývoj nebo jiný důležitý zájem vážně ohrožen nebo narušen. Z pohledu samotného dítěte však naprosto není rozhodné, zda je v pobytovém zařízení umístěno z hlediska procesního práva jen v režimu, je-li třeba, aby zatímně byly upraveny poměry účastníků, nebo je-li v péči zařízení na základě meritorního rozhodnutí. Komentované ustanovení chrání zájem dítěte na tom, aby jeho záležitost byla vyřízena v přiměřené lhůtě, a nepochybně z něho plyne úmysl zákonodárce, aby nepřetržitý pobyt dítěte v některém ze zařízení, vymezených v odst. 1, nikdy netrval déle než 6 měsíců, bez ohledu na „pobytový titul“. Představuje tak určitou brzdu před sofistikovaným kombinováním lhůt vztahujících se k „rychlému“ (1 měsíc, postupně nejvýše až půl roku) a v této souvislosti navíc zcela nepřípustnému „pomalému“ předběžnému opatření (bez lhůt) a lhůt vztahujících se k trvání výchovného opatření (3-6 měsíců) a nakonec lhůty pro trvání pobytu dítěte v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc jako obdoby nařízené ústavní výchovy podle § 971 odst. 2 obč. zák. (nejvýše 6 měsíců), v důsledku nichž by byly dalece překračovány nejvyšší přípustné doby pobytu dítěte na základě těchto striktně dočasných úprav, k čemuž ovšem dosud v řadě případů docházelo. Nejpozději do 6 měsíců od převzetí dítěte do péče zařízení by tak za všech okolností měla být situace dítěte postavena na jisto a dítě by se mělo vrátit buď domů, nebo by mělo být svěřeno do dlouhodobé péče náhradní. To souvisí i s tím, co bylo řečeno v předchozí části XIV. Hmotněprávní omezení doby trvání pobytu dítěte v zařízení, a co ostatně vyplývá z jejího nadpisu: jde-li o dobu 3, nejvýše pak 3 + 3 měsíců, jedná se hmotněprávní dobu. 

	Vyloučení použitelnosti obecného předběžného opatření. Do 31. prosince 2013 komentované ustanovení uvádělo mezi „pobytovými tituly“, jejichž doby trvání je třeba pro účely posouzení maximální délky umístění dítěte v zařízení sloučit, jak „rychlé“ předběžné opatření, tak i „obecné“ předběžné opatření podle § 76 odst. 1 o. s. ř. V souvislosti s rekodifikací soukromého práva a harmonizací předpisů upravujících občanské soudní řízení s občanským zákoníkem není nadále v rámci „obecného“ předběžného opatření upravena možnost soudu uložit účastníku, aby „odevzdal dítě do péče toho, koho označí soud“ [dosavadní § 76 odst. 1 písm. b) o. s. ř. ve znění účinném do 31. prosince 2013]. Občanský soudní řád nadále upravuje zcela obecným způsobem možnost účastníku uložit, aby „něco vykonal, něčeho se zdržel nebo něco snášel“ [§ 76 odst. 1 písm. e) o. s. ř. ve znění účinném od 1. ledna 2014]. Toto obecné předběžné opatření při úpravě svěření dítěte do péče určité osoby proti vůli dosavadního pečovatele, resp. v situaci, kdyby takové opatření mělo mít charakter ochrany dítěte, není nadále možné využít. V situacích, kdy veřejná moc autoritativně zasahuje do „pokojného stavu“ poměrů dítěte tím, že dítěti nebo osobám, které o ně pečují, chce vnutit úpravu jinou, by užití obecného předběžného opatření podle § 76 odst. 1 písm. e) o. s. ř. představovalo obcházení přísných podmínek předběžné úpravy poměrů dítěte (§ 924 obč. zák. a 452 a násl. z. ř. s.) a tím i obcházení práva. 

	Vypuštění "obecného" předběžného opatření jako pobytového titulu z výčtu komentovaného ustanovení tak neznamená, že by na základě takového usnesení soudu mohlo být dítě do péče zařízení svěřeno bez časového omezení, ale naopak znamená, že "obecným - pomalým" předběžným opatřením dítě do péče jakéhokoli zařízení proti vůli jeho zákonných zástupců nadále svěřit není možné vůbec. 

Související ustanovení: 

 § 1 - sociálně-právní ochrana dětí, § 6 - pojem ohroženého dítěte, § 9a odst. 1, 2 - intervenční povinnost orgánu sociálně-právní ochrany, zásada proporcionality a subsidiarity opatření sociálně-právní ochrany, § 10 odst. 1, 3 - některé činnosti orgánů sociálně-právní ochrany, § 11 odst. 1 - poradenská činnost, § 12 odst. 1 - uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc mimo výchovná opatření, § 13 - správní výchovná opatření, § 14 odst. 1-3, 6-10 - aktivní legitimace k podání návrhu soudu, některé povinnosti orgánu sociálně-právní ochrany před podáním návrhu, některé náležitosti návrhu, podnětové oprávnění, součinnost při výkonu rozhodnutí soudu, § 29 - sledování výkonu ústavní výchovy a ochranné výchovy, § 30 - pobyt dítěte mimo ústav, § 42 odst. 1 - účel zařízení 

Související předpisy: 

 § 76 odst. 1, § 156 odst. 3, § 159a § 160 odst. 4, § 251 odst. 1, § 261 odst. 1 o. s. ř., 

§ 104 a násl., § 924, § 971, § 972 odst. 1 obč. zák., 

 § 6 odst. 1, § 13 odst. 1, § 452 a násl., § 458, § 468, § 473 písm. b), § 497, § 500-503 a násl. z. ř. s. 

§ 50 odst. 1 písm. b) z. s. m., 

§ 43, § 44 zák. o zdrav. službách 

Literatura:

Křístek, A. Změny v rodinně právní úpravě ústavní výchovy na Slovensku. Právo a rodina. 2016, č. 12, s. 10-15. 
Křístek, A. O relativní nezávaznosti rozhodnutí civilního soudu o ústavní výchově nezletilých. Právní rozhledy. 2016, č. 19, s. 671 a násl. 
Křístek, A. Stručně o soudních předběžných opatřeních v oblasti péče soudu o nezletilé. Právo a rodina. 2017, č. 1, str. 9-15. 
 
HLAVA II 

OPATŘENÍ NA OCHRANU DĚTÍ 

 § 14 

(Aktivní legitimace k podání návrhu soudu [1]; Postup před podáním návrhu soudu [2]; Některé náležitosti návrhu [3]; Vyjádření k určení ústavu, do kterého má být dítě umístěno nebo přemístěno [4]; Aktivní legitimace k podání návrhu soudu na zrušení přijatých opatření [5]; Podnětové oprávnění [6]; Součinnost při výkonu rozhodnutí soudu [7 až 11]) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Bezprostřední kontakt [obecního úřadu obce s rozšířenou působností] s problémy výchovy a péče o děti, jeho konkrétní poznatky o situaci v rodinách, kde děti žijí, umožňuje, aby tento úřad podával návrhy soudu na velmi zásadní a závažná výchovná opatření, a to omezení nebo zbavení rodičovské odpovědnosti nebo pozastavení jejího výkonu, nebo návrhy na nařízení ústavní výchovy dítěte [a na další vymezená opatření] (..,) uvedená opatření jsou zakotvena v [občanském zákoníku, např. § 821, § 868 a násl., § 924, § 958 odst. 3, § 971 a násl., popř. v § 13a] a rozhoduje o nich soud. Pokud [obecní úřad obce s rozšířenou působností] návrhy omezující nebo pozastavující rodičovskou odpovědnost podal, a soud skutečně rodičovské odpovědnosti rodiče zbavil, omezil ji nebo pozastavil její výkon, má [obecní úřad obce s rozšířenou působností] povinnost sledovat, zda tato opatření vedla k nápravě a má také možnost, stalo-li se tak, podávat soudu návrhy na zrušení těchto omezení rodičovské odpovědnosti. Obdobné postavení má [obecní úřad obce s rozšířenou působností] ve vztahu k ústavní výchově dítěte. Zde [obecní úřad obce s rozšířenou působností] může podávat návrh nejen na její nařízení, ale také na její prodloužení nebo zrušení [, stejně jako na přemístění dítěte do jiného ústavu]. Vždy záleží na zvážení všech okolností případu a na působení ústavní výchovy na dítě. Spolupráce s ústavy (zařízeními), v nichž se ústavní péče vykonává, je za těchto okolností nezbytná. 

	Podle [§ 474 odst. 2 věta druhá z. ř. s.] vyřizuje soud podněty a upozornění [fyzických] a právnických osob [stran péče o nezletilého] a činí vhodná opatření. Navrhovaným zákonem se stanoví výslovně, že takové podněty bude podávat i [obecní úřad]. 

	K zák. č. 134/2006 Sb.: Doplňuje se oprávnění obecního úřadu obce s rozšířenou působností podávat, za podmínek stanovených zákonem o rodině, návrh soudu na zrušení svěření dítěte do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, na prodloužení doby trvání tohoto svěření a na zrušení rozhodnutí o svěření dítěte do tohoto zařízení, a to jako důsledek novely zákona o rodině, která založila možnost svěření dítěte do péče uvedeného zařízení [pozn.: § 44 zák. č. 109/2002 Sb. v původním znění; šlo o poslanecký pozměňovací návrh]. 

	Dále se určuje, že při výkonu rozhodnutí o výchově nezletilých dětí podle [z. ř. s.], je příslušným k součinnosti obecní úřad obce s rozšířenou působností. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: Navrhované doplnění § 14 představuje další z legislativních opatření, k jejichž provedení se Česká republika zavázala v rámci "Obecných opatření k výkonu rozsudků Evropského soudu pro lidská práva - prevence odebírání dětí z péče rodičů ze sociálně ekonomických důvodů" (usnesení vlády č. 882 ze dne 7.12.2010). Tento materiál stanoví úkol, aby v zákoně č. 359/1999 Sb. byly blíže upraveny zákonné podmínky pro podání návrhu na nařízení ústavní výchovy nebo svěření dítěte do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, s důrazem na zamezení umístění dítěte do náhradní péče zařízení pouze z důvodu materiální nedostatečnosti rodiny. 

	Do výčtu návrhů soudu, k jejichž podání je aktivně legitimován orgán sociálně-právní ochrany dětí na úrovni obecního úřadu obce s rozšířenou působností, se doplňuje podání návrhu na svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu nebo na jeho zrušení. Tato pravomoc orgánu sociálně-právní ochrany dětí již dnes vyplývá z [bývalých] § 45a odst. 2 zákona o rodině a § 76a odst. 1 občanského soudního řádu [dnes § 958 odst. 3 obč. zák. a § 452 odst. 2 věta druhá ve spojení s § 454 odst. 1 z. ř. s.] a je promítnuta rovněž do úpravy podmínek pro svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu v doplněném ustanovení § 27a [odst. 7] zákona č. 359/1999 Sb. 

	Navrhuje se také stanovit povinnost obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností, aby před podáním návrhu soudu podrobně zkoumal situaci dítěte a jeho rodiny, projednal s rodiči důvody, pro které má dojít nebo již došlo k podání návrhu soudu, uspořádal v této věci případovou konferenci a uskutečnil opatření sociálně-právní ochrany vyplývající z vyhodnocení situace dítěte a individuálního plánu ochrany dítěte. Obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností je dále uloženo zvážit výchovná opatření s hodnocením výsledků jejich využití. 

	Rozšiřuje se a upřesňuje se dosavadní úprava opatření na ochranu dětí. Návrhem dochází zejména k úpravě podmínek pro podání návrhu soudu na náhradní péči v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, popř. i ústavní výchovy, s důrazem na zamezení umístění dítěte do náhradní péče, popř. ústavní výchovy, pouze z důvodů materiální nedostatečnosti, sociálních nebo bytových poměrů rodičů. Součástí návrhu na svěření dítěte do péče uvedeného zařízení nebo na jiné opatření je vyhodnocení, že důvodem podání návrhu nejsou pouze nedostatečné bytové poměry nebo majetkové poměry rodičů dítěte nebo osob, kterým bylo dítě svěřeno do péče, jestliže jsou jinak rodiče nebo tyto osoby způsobilí zabezpečit řádnou výchovu dítěte a plní povinnosti vyplývající z jejich rodičovské zodpovědnosti. 

	K zák. č. 303/2013 Sb.: Podle § 821 obč. zák. bude soud rozhodovat ve zvláštním řízení o tom, zda je nebo není třeba souhlasu rodiče k osvojení dítěte. Ustanovení navazuje na tuto změnu. 

	V návaznosti na úpravu § 868 až 873 a § 971 odst. 4 obč. zák. se upravuje ustanovení o příslušnosti obecního úřadu obce s rozšířenou působností k podávání návrhů soudu. 

	Zákonnou úpravu činnosti a vystupování orgánů sociálně-právní ochrany dětí v rámci občanského soudního řízení v § 14 zákona č. 359/1999 Sb. je třeba doplnit v návaznosti na § 971 odst. 4 obč. zák., podle kterého soud v rozhodnutí o nařízení ústavní výchovy označí konkrétní zařízení, do kterého má být dítě umístěno, a to s přihlédnutím k zájmům dítěte a k vyjádření orgánu sociálně-právní ochrany dětí. To platí i v případě, rozhoduje-li soud o přemístění dítěte do jiného zařízení pro výkon ústavní výchovy. Příslušným orgánem sociálně-právní ochrany dětí k podání tohoto vyjádření soudu je nezbytné určit obecní úřad obce s rozšířenou působností. V odst. 8 a 10 jde pak o legislativně technickou úpravu reagující na vložení nového odstavce 4. 

	K zák. č. 296/2017 Sb: Zákon o zvláštních řízeních soudních, jak pro řízení ve věcech péče soudu o nezletilé, tak i pro řízení o osvojení a pro řízení následující po předběžném opatření, stanoví, že opatrovníkem soud zpravidla jmenuje orgán sociálně-právní ochrany dětí (dále také jen „orgán“ či „OSPOD“). Pokud řízení bylo zahájeno na návrh tohoto orgánu, soud jmenuje na návrh opatrovníka jiného, avšak pouze pokud někdo jmenování jiného opatrovníka soudu navrhne, ať už někdo z ostatních účastníků řízení (zejména rodiče), anebo samotný orgán sociálně-právní ochrany dětí. Tato úprava dává soudům prostor, aby nadále využívaly možnost jmenovat opatrovníkem dítěte OSPOD i tehdy, když tento orgán inicioval zahájení soudního řízení. 

	V praxi se setkáváme s nesprávným postupem, kdy je opatrovníkem ustanoven OSPOD, který podal návrh na zahájení řízení. Avšak současná právní úprava tento nesprávný postup spíše podporuje, a proto se jeví jako vhodné jasně stanovit pravidlo, ke kterému by jinak bylo možné dojít výkladem. Je tedy žádoucí jednoznačně vyloučit, aby orgán sociálně-právní ochrany dětí mohl v jednom soudním řízení vystupovat současně ve dvou procesních rolích, jednak v roli navrhovatele jako samostatného účastníka řízení, jednak v roli opatrovníka dítěte jako zástupce jiného účastníka řízení V případě, kdy místně příslušný orgán podá návrh k zahájení řízení, soud jmenuje jako opatrovníka zpravidla jiný orgán sociálně právní ochrany dětí. 

	Ústavní výchova dítěte může zaniknout i před uplynutím doby, která je stanovena v rozsudku soudu o nařízení ústavní výchovy, a to na základě rozhodnutí soudu o zrušení ústavní výchovy. Návrh na zrušení ústavní výchovy mohou podat rodiče dítěte, nebo příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí, soud však může zahájit řízení o zrušení ústavní výchovy i bez návrhu. Ředitel školského zařízení pro výkon ústavní výchovy, ve kterém je dítě umístěno, je povinen dát příslušnému soudu podnět ke zrušení ústavní výchovy, jestliže podle jeho stanoviska pominuly důvody pro její nařízení (viz § 24 odst. 1 písm. d) zákona č. 109/2002 Sb., o výkonu ústavní výchovy nebo ochranné výchovy ve školských zařízeních). V ustanovení § 972 odst. 2 občanského zákoníku je pak výslovně zakotveno, že pokud pominou důvody, pro které byla ústavní výchova nařízena, nebo je-li možné zajistit dítěti jinou než ústavní péči (zejména péči rodičů nebo náhradní rodinnou péči), soud neprodleně ústavní výchovu zruší a zároveň rozhodne podle okolností o tom, komu bude napříště dítě svěřeno do péče. 

	Na základě § 24 odst. 5 písm. a) zákona č. 109/2002 Sb. je ředitel školského zařízení pro výkon ústavní výchovy povinen ukončit pobyt dítěte v zařízení v případě, jestliže soud zrušil ústavní výchovu nebo jestliže uplynula stanovená doba trvání ústavní výchovy, s výjimkou případu, kdy ke dni uplynutí této doby není skončeno řízení soudu o prodloužení nebo zrušení ústavní výchovy. Pobyt dítěte v ústavním zařízení se přitom ukončuje až poté, kdy je rozsudek soudu o zrušení ústavní výchovy nebo o zamítnutí návrhu na prodloužení ústavní výchovy dítěte pravomocný. Je tedy vhodné zakotvit, aby rozsudek odvolacího soudu, kterým se potvrzuje rozsudek soudu I. stupně (okresního soudu) o zrušení ústavní výchovy nebo o zamítnutí návrhu na prodloužení ústavní výchovy, nebo kterým se mění rozsudek soudu I. stupně tak, že se ústavní výchova zrušuje nebo neprodlužuje, se stal vykonatelným již dnem vyhlášení, nikoliv až doručením účastníkům řízení. 

	V praxi dochází v mnoho případech k tomu, že jak ústavnímu zařízení, ve kterém je dítě umístěno, tak i rodičům a orgánu sociálně-právní ochrany dětí je známa skutečnost, že příslušný krajský soudu jako soud odvolací rozhodl o zrušení ústavní výchovy dítěte nebo potvrdil rozsudek okresního soudu o zrušení ústavní výchovy dítěte. Mezi vyhlášením rozsudku odvolacího soudu a nabytím právní moci, resp. vykonatelností rozsudku, přitom může nastat časová prodleva v trvání až několika měsíců, která je dána jednak dobou nezbytnou pro vypracování a odeslání písemného vyhotovení rozsudku podle § 158 o.s.ř. (základní lhůta 30 dnů, kterou je možné prodloužit až o dalších 60 dnů), jednak možnými problémy při doručování písemného vyhotovení rozsudku účastníkům řízení. Tyto objektivní důvody způsobují zbytečné prodlužování dalšího pobytu dítěte v ústavním zařízení v situaci, kdy je již nepochybné, že na základě rozhodnutí odvolacího soudu byla ústavní výchova zrušena. Pokud jde o praktickou námitku, týkající se vyrozumění zákonného zástupce dítěte, ten může být jistě vyrozuměn i jiným vhodným způsobem před samotným doručením rozsudku. Zadržování dítěte v ústavním zařízení, pokud by již mohlo a mělo být ve své rodině, je naopak v rozporu s nejlepším zájmem dítěte. 

K odst. 1 a 5 
 
	Zákon zakládá obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností aktivní legitimaci k podání návrhů, které jsou v tomto ustanovení taxativně vypočteny. Jedná se o návrhy podávané v řízeních soudu ve věcech osvojení podle § 427 a násl. z. ř. s. a v řízení soudu ve věcech péče soudu o nezletilé podle § 466 a násl. z. ř. s. Podáním návrhu obecním úřadem obce s rozšířenou působností je zahájeno soudní řízení a soud je povinen o návrhu rozhodnout. V souladu s § 82 odst. 1 o. s. ř. je řízení zahájeno dnem, kdy návrh došel soudu, který je pro rozhodnutí v dané věci věcně a místně příslušný, tj. okresnímu soudu, v jehož obvodu má dítě v době podání návrhu bydliště na základě dohody rodičů, rozhodnutí soudu nebo jiné rozhodné skutečnosti (obecný soud dítěte). Tato místní příslušnost okresního soudu pro řízení ve věcech osvojení a pro řízení ve věcech péče soudu o nezletilé vyplývá zejména z § 4 odst. 2, § 428 odst. 1 a § 467 odst. 1 z. ř. s. Pokud obecní úřad obce s rozšířenou působností podává návrh na zahájení řízení prostřednictvím veřejné datové sítě a elektronické aplikace určené k podání takového návrhu, tj. prostřednictvím datové schránky soudu, je řízení zahájeno v okamžiku, kdy je návrh dostupný informačnímu systému určenému k příjmu takového podání. 

	Podáním návrhu k soudu získává obecní úřad obce s rozšířenou působností postavení účastníka řízení, jak stanoví § 6 z. ř. s. V této souvislosti je třeba upozornit, že zákon o zvláštních řízeních soudních s účinností od 30. 9. 2017 stanoví, že pokud byl opatrovníkem dítěte v řízeních ve věcech osvojení a v řízeních ve věcech péče soudu o nezletilé jmenován orgán sociálně-právní ochrany dětí, který současně podal návrh na zahájení řízení, soud jmenuje dítěti jiného opatrovníka než tento orgán (novela z. ř. s. provedená zákonem č. 296/2017 Sb.), To je významná změna oproti původní úpravě z. ř. s., podle které soud v těchto případech jmenoval dítěti jiného opatrovníka jen na návrh. Nyní už zákon jednoznačně vylučuje, aby v řízení docházelo na straně orgánu sociálně-právní ochrany dětí k souběhu procesních rolí, tj. aby jeden orgán sociálně-právní ochrany dětí byl v řízení zároveň navrhovatelem (samostatným účastníkem) i opatrovníkem dítěte (zástupcem jiného účastníka řízení). Podá-li místně příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí návrh na zahájení řízení, důvodová zpráva k novele z. ř. s . provedené zákonem č. 296/2017 Sb. k tomu říká, že soud jmenuje jako opatrovníka dítěte zpravidla jiný orgán sociálně právní ochrany dětí. Důvodová zpráva se tudíž přiklání k výkladu, že i při diskvalifikaci orgánu podávajícího návrh na zahájení řízení by měl soud nadále vycházet ze zvláštní úpravy § 434 odst. 1 a § 469 odst. 1 z. ř. s., které v řízení ve věcech osvojení a v řízení ve věcech péče soudu o nezletilé upřednostňují jmenování orgánu sociálně-právní ochrany dětí (tam blíže neupřesněného) opatrovníkem dítěte. Zároveň však platí, že orgány sociálně-právní ochrany dětí rozhodně nemají monopol k výkonu opatrovnictví dítěte v těchto soudních řízení. Za podpůrného použití § 29 odst. 4 o. s. ř. lze dospět k závěru, že pokud návrh na zahájení řízení podal místně příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí, může soud jmenovat opatrovníkem dítěte: 
 
- jiný orgán sociálně-právní ochrany dětí (obecní úřad obce s rozšířenou působností), jehož sídlo se nachází v obvodu okresního soudu nebo v jehož obvodu se dítě fakticky zdržuje, 
 
- někoho z příbuzných nebo jiných osob blízkých dítěti, případně jinou vhodnou osobu (např. pedagog, pracovník neziskové organizace pomáhající dítěti apod.), pokud u těchto osob nehrozí střet zájmů s dítětem obdobně jako u rodičů (všechny tyto osoby však musí s opatrovnictvím souhlasit), 
 
- advokáta, pokud nelze opatrovníkem jmenovat jinou vhodnou osobu (advokát je povinen přijmout opatrovnictví ex offo, náklady na zastoupení dítěte advokátem hradí soud). 
 
	K jednotlivým typům návrhů, které obecní úřad obce s rozšířenou působností podává soudu v řízeních ve věcech osvojení a v řízeních ve věcech péče soudu o nezletilé, viz následující výklad. 

K odst. 1 písm. a) 
 
	Návrh na rozhodnutí soudu o tom, zda je nebo není třeba souhlasu rodiče k osvojení, podává obecní úřad obce s rozšířenou působností podle § 821 odst. 1 obč. zák. Jedná se o rozhodnutí soudu v řízení ve věcech osvojení podle § 427 písm. c) z. ř. s., které může být zahájeno výlučně na návrh (§ 429 z. ř. s.). V naprosté většině případů je navrhovatelem v tomto řízení právě obecní úřad obce s rozšířenou působností, který je oprávněn podat soudu návrh na rozhodnutí o určení, že není třeba souhlasu rodiče k osvojení v případě, že 
 
- rodič není schopen projevit svou vůli nebo rozpoznat následky svého jednání nebo je ovládnout [§ 818 odst. 1 písm. b) obč. zák.]; zároveň se však nejedná o případ, kdy bylo soudem rozhodnuto o omezení svéprávnosti rodiče, které zahrnuje rovněž omezení práva rodiče rozhodovat o udělení souhlasu k osvojení (viz níže), 
 
- rodič se zdržuje na neznámém místě a toto místo se nepodaří soudu v součinnosti s dalšími orgány veřejné moci zjistit ani při vynaložení potřebné pečlivosti [§ 818 odst. 1 písm. c) obč. zák.]; návrh na určení, že k osvojení dítěte není třeba souhlasu rodiče, který se zdržuje na neznámém místě, je možné podat i ve vztahu k matce dítěte, která porodila dítě v režimu tzv. utajeného porodu, tj. která požádala o utajení své osoby v souvislosti s porodem podle § 37 zák. o zdrav. službách, a která z tohoto důvodu není zapsána jako rodič dítě v matrice v knize narození, 
 
- rodič zjevně nemá o dítě zájem, neboť soustavně neprojevuje o dítě opravdový zájem, a tím trvale zaviněně porušuje své povinnosti rodiče (§ 819, § 820 obč. zák.). 
 
	V této souvislosti je nutné upozornit, že je třeba rozlišovat mezi rodiči neznámého pobytu a mezi neznámými rodiči. V případě rodiče, který se ve smyslu § 818 odst. 1 písm. c) obč. zák. zdržuje na neznámém místě, známe totožnost rodiče a je třeba rozhodnout o tom, že není třeba souhlasu tohoto rodiče k osvojení z toho důvodu, že se přes veškerou snahu nedaří rodiče vypátrat a kontaktovat ho za účelem projednání situace dítěte. Naproti tomu v případě neznámého rodiče nejsou k dispozici žádné údaje o totožnosti rodiče, jeho bydlišti, občanství, ani o tom, zda je rodič dítěte vůbec naživu či nikoliv. S neznámými rodiči se setkáváme zejména u nalezených dětí nebo u dětí odložených do babyboxu. Je-li rodič dítěte zcela neznámý, je nadbytečné a v rozporu se smyslem zákonné úpravy, aby obecní úřad obce s rozšířenou působností podával proti neznámému rodiči návrh na určení, že není třeba jeho souhlasu k osvojení. Je-li neznámý pouze jeden z rodičů dítěte (typicky otec), posuzuje se udělení souhlasu k osvojení pouze u jediného známého rodiče, v jehož osobě se také koncentruje výkon rodičovské odpovědnosti (viz § 858 odst. 1 obč. zák.). Jsou-li neznámí oba rodiče dítěte, nastupuje na jejich místo soudem jmenovaný poručník a do doby jmenování poručníka soudem orgán sociálně-právní ochrany dětí jako veřejný poručník. Poručník dítěte také bude namísto neznámých rodičů udělovat souhlas k osvojení dítěte s tím, že udělení souhlasu k osvojení poručníkem musí být schváleno soudem v souladu s § 934 odst. 1 obč. zák., jelikož se jedná o rozhodnutí poručníka v nikoli běžné záležitosti. 

	Za neznámého rodiče nelze považovat neprovdanou matku dítěte, která v souvislosti s porodem požádala o utajení své osoby podle § 37 zák. o zdrav. službách. V tomto případě není matka dítěte neznámá, ale je "pouze" utajená v tom smyslu, že údaje o totožnosti matky jsou v porodnici vedeny v zapečetěné složce zdravotnické dokumentace matky a že matriční úřad nezapisuje do knihy narození dítěte jméno a příjmení matky, datum a místo jejího narození, rodné číslo, státní občanství a místo trvalého pobytu matky v souladu s § 17 zákona č. 301/2000 Sb., o matrikách, jménu a příjmení (tyto údaje o matce dítěte vede matriční úřad odděleně v rámci sbírky listin). Otevření zapečetěné složky zdravotnické dokumentace matky s údaji o její totožnosti je však připuštěno na základě rozhodnutí soudu nebo na žádost samotné "utajené" matky, jak stanoví § 56 odst. 2 zák. o zdrav. službách. Obecní úřad obce s rozšířenou působností tak může proti "utajené" matce podat návrh na určení, že není třeba jejího souhlasu k osvojení z důvodu jejího zřejmého nezájmu o dítě, přičemž soud může v následném řízení rozhodnout o otevření zapečetěné zdravotnické dokumentace a dožádat příslušné zdravotnické zařízení o sdělení údajů o totožnosti matky a dalších osobních údajů (datum narození, státní občanství, místo trvalého pobytu). 

	Úprava zjevného nezájmu rodiče o dítě v § 819 a § 820 obč. zák., který může být důvodem pro rozhodnutí soudu o tom, že není třeba souhlasu rodiče k osvojení dítěte, stanoví jednotnou lhůtu 3 měsíců kdykoliv v průběhu života dítěte, po kterou neprojevuje rodič o dítě opravdový zájem. Lhůta nezájmu je tak sjednocena oproti dřívější úpravě zákona o rodině platné do 31. prosince 2012, která odlišovala úplný nezájem rodiče o dítě ve lhůtě 2 měsíců od narození dítěte a vedle toho neprojevování opravdového zájmu o dítě po dobu 6 měsíců kdykoliv v průběhu života dítěte. Lze proto konstatovat, že pokud se nejedná o případ, kdy rodič neprojevuje zájem o dítě hned od jeho narození, došlo ke zkrácení lhůty neprojevování opravdového zájmu o dítě z doby 6 měsíců na 3 měsíce, po jejímž uplynutí může orgán sociálně-právní ochrany dětí podat k soudu návrh na rozhodnutí o tom, že není třeba souhlasu rodiče k osvojení. 

	Nezbytnou podmínkou k tomu, aby po uplynutí lhůty 3 měsíců ode dne, kdy rodič naposledy projevil o dítě opravdový zájem, mohl být podán k soudu návrh na rozhodnutí o tom, že není třeba souhlasu rodiče k osvojení, je předchozí poučení rodiče ze strany obecního úřadu obce s rozšířenou působností o možných důsledcích nezájmu rodiče o dítě a zároveň poskytnutí pomoci a poradenství rodiči při řešení jeho rodinných a sociálních poměrů. Od poučení rodiče ze strany orgánu sociálně-právní ochrany dětí musí uplynout minimálně 3 měsíce. Předchozí poučení rodiče a poskytnutí pomoci a poradenství se nevyžaduje pouze v případě, že se rodič zdržuje na neznámém místě a obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností se po dobu 3 měsíců nezájmu rodiče o dítě nepodaří zjistit místo, kde se rodič zdržuje. 
	Modelové příklady: 
 
- Příklad č. 1: Matka po narození dítěte při jednání s pracovníky orgánu sociálně-právní ochrany dětí prohlásí, že nemá možnost zajistit výchovu dítěte a že souhlasí s umístěním dítěte do náhradní péče. Pracovníci orgánu sociálně-právní ochrany dětí projednají s matkou její životní situaci a poskytnou jí sociálně-právní poradenství ohledně uplatnění nároků na sociální dávky, nabídky sociálních služeb, řešení otázky bydlení apod. Zároveň matku poučí o tom, že pokud nebude o dítě projevovat opravdový zájem po dobu 3 měsíců, bude obecní úřad obce s rozšířenou působností oprávněn navrhnout soudu vydání rozhodnutí o tom, že není třeba souhlasu matky k osvojení dítěte. Matka po jednání s pracovníky orgánu sociálně-právní ochrany dětí po dobu 3 měsíců ani jednou dítě osobně nenavštívila, pouze se na dítě dvakrát telefonicky dotazovala. Po uplynutí 3 měsíců tak byly splněny podmínky zjevného nezájmu matky o dítě a obecní úřad obce s rozšířenou působností mohl podat k soudu návrh na rozhodnutí, že není třeba souhlasu matky k osvojení. 
 
- Příklad č. 2: Matka krátce po porodu opustila dítě a zanechala ho v porodnici. Na základě zprávy z porodnice se pracovníci orgánu sociálně-právní ochrany dětí pokusili kontaktovat matku na adrese trvalého pobytu, kde však matka nebyla k zastižení. Místo, kde se matka dítěte zdržuje, se nepodařilo zjistit ani po jednání s rodiči matky, kteří neměli o své dceři žádné aktuální zprávy ani neprojevili zájem o převzetí vnoučete do své péče. Po uplynutí 3 měsíců od narození dítěte, během kterých matka neprojevila o dítě žádný zájem a orgán sociálně-právní ochrany dětí se opakovaně bezúspěšně pokusil kontaktovat matku dítěte, byly splněny podmínky zjevného nezájmu o dítě, a obecní úřad obce s rozšířenou působností mohl podat k soudu návrh na rozhodnutí, že není třeba souhlasu matky k osvojení. 
 
- Příklad č. 3: Obdobně jako v příkladu č. 2 matka po porodu zanechala dítě v porodnici a pracovníkům orgánu sociálně-právní ochrany se nepodařilo zastihnout matku na adrese trvalého pobytu. Na základě informací od rodičů matky byla zjištěna adresa faktického bydliště matky. Při opakované návštěvě na této adrese se pracovníkům orgánu sociálně-právní ochrany dětí podařilo matku zastihnout 2 měsíce po narození dítěte. Matka prohlásila, že nemá zájem o výchovu dítěte a chce udělit souhlas k jeho osvojení. Pracovníci orgánu sociálně-právní ochrany dětí poskytli matce sociálně-právní poradenství, poučili ji o podmínkách udělení souhlasu k osvojení před soudem (po 6 týdnech od narození dítěte) a poučili ji o možných důsledcích zjevného nezájmu o dítě. Matka se však následně nedostavila k soudu za účelem udělení souhlasu k osvojení ani neprojevila o dítě žádný zájem. Po uplynutí 3 měsíců od poučení matky ze strany orgánu sociálně-právní ochrany dětí, tj. celkem po uplynutí 5 měsíců od narození dítěte a od posledního projeveného zájmu matky o dítě, byly splněny podmínky zjevného nezájmu matky o dítě, a obecní úřad obce s rozšířenou působností mohl podat k soudu návrh na rozhodnutí, že není třeba souhlasu matky k osvojení. 
	Návrh na rozhodnutí soudu o tom, zda je nebo není třeba souhlasu rodiče k osvojení, není naopak nutné podávat v situaci, kdy 
 
a) rodič byl rozhodnutím soudu omezen ve svéprávnosti, přičemž omezení svéprávnosti se podle rozsudku soudu vztahuje i na jednání rodiče ve věcech osvojení, včetně práva udělení souhlasu k osvojení (§ 812 obč. zák.), 
 
b) rodič byl rozhodnutím soudu zbaven rodičovské odpovědnosti a zároveň také práva dát souhlas k osvojení dítěte [§ 818 odst. 1 písm. a) ve spojení s § 873 obč. zák.]. 
	V těchto dvou uvedených situacích vyplývá již z předchozího rozhodnutí soudu ve věci omezení svéprávnosti rodiče a ve věci zbavení rodiče rodičovské odpovědnosti a práva dát souhlas k osvojení, že není třeba souhlasu rodiče k osvojení, a proto není třeba o této věci znovu rozhodovat v rámci řízení ve věcech osvojení podle § 821 obč. zák. 
 
	Pokud soud rozhodne o tom, že není třeba souhlasu obou rodičů k osvojení, anebo je-li tak soudem rozhodnuto ve vztahu k jedinému žijícímu nebo známému rodiči dítěte, jmenuje soud pro udělení souhlasu s osvojením opatrovníka, který rozhodne o udělení nebo neudělení souhlasu k osvojení dítěte namísto rodiče (viz § 821 odst. 2 obč. zák. a § 439 z. ř. s.). Pouze za předpokladu, že dítě má poručníka podle § 928 a § 929 obč. zák., protože tu není ani jeden z rodičů, který by měl v plném rozsahu rodičovskou odpovědnost nebo ji mohl v plném rozsahu vykonávat, není třeba jmenovat opatrovníka pro udělení souhlasu k osvojení namísto rodičů, neboť namísto rodiče bude souhlas k osvojení dítěte udělovat poručník (po předchozím schválení soudem). Poručník bude namísto rodiče udělovat souhlas k osvojení zejména v situaci, kdy jsou oba rodiče zbaveni rodičovské odpovědnosti a práva dát k osvojení, oba rodiče jsou omezeni ve svéprávnosti, včetně práva udělení souhlasu k osvojení, nebo kdy jsou oba rodiče neznámí (viz výše děti nalezené nebo odložené do babyboxu). 

K odst. 1 písm. b) 
 
	Návrh soudu na omezení rozsahu rodičovské odpovědnosti podává obecní úřad obce s rozšířenou působností za podmínek stanovených v § 869 až 871 obč. zák. Jako i za předchozí úpravy zákona o rodině i nadále platí, že důvodem pro pozastavení výkonu rodičovské odpovědnosti je vážná objektivní překážka, která rodiči dlouhodoběji brání ve výkonu jeho rodičovské odpovědnosti. Touto překážkou může být např. dlouhodobý pobyt rodiče v cizině, hospitalizace ve zdravotnickém zařízení nebo v zařízení sociálních služeb, déle trvající výkon trestu odnětí svobody apod. K omezení rodiče v rodičovské odpovědnosti se přistupuje v případě, že rodič nevykonává určitou část svých rodičovských práv a povinností řádně, což může platit např. pro správu jmění dítěte, pro zastupování dítěte při různých právních jednáních nebo v různých řízeních, pro péči o zdraví dítěte a udělování souhlasu k provedení nezbytných zdravotních výkonů u dítěte apod. Občanský zákoník umožňuje, aby obecní úřad obce s rozšířenou působností navrhl soudu nejen omezení rodičovské odpovědnosti, ale také omezení výkonu rodičovské odpovědnosti, které znamená, že soud stanoví rodiči určité podmínky a povinnosti, které musí dodržovat při výkonu rodičovské odpovědnosti (např. zákaz určitého nakládání se jměním dítěte, povinnost předchozího souhlasu soudu k určitému rozhodnutí rodiče při zastupování dítěte apod.). Nejvážnější zásah soudu do rozsahu a trvání rodičovské odpovědnosti pak představuje rozhodnutí soudu o zbavení rodiče rodičovské odpovědnosti, které může obecní úřad obce s rozšířenou působností navrhnout z důvodu závažného zanedbávání rodičovské odpovědnosti nebo zneužívání rodičovské odpovědnosti ze strany rodiče, což může zahrnovat rovněž spáchání úmyslného trestného činu proti dítěti anebo zneužití dítěte ke spáchání trestného činu. 

K odst. 1 písm. c) 
 
	Navrhnout nařízení ústavní výchovy dítěte je možné za předpokladu, že je vážně ohrožena nebo narušena výchova dítěte, jeho tělesný, rozumový či duševní stav, anebo je jeho řádný vývoj vážně ohrožen do té míry, že je to v rozporu se zájmem dítěte, anebo jsou-li tu vážné důvody, pro které rodiče dítěte nemohou jeho výchovu zabezpečit (§ 971 odst. 1 obč. zák.). Zároveň platí, že ústavní výchovu lze navrhnout jen za předpokladu, že jiná opatření orgánu sociálně-právní ochrany dětí nebo soudu nevedla k nápravě problémů ve výchově dítěte nebo nejsou k ochraně dítěte dostačující. Těmito jinými opatřeními orgánu sociálně-právní ochrany dětí nebo soudu, která mohou předcházet nařízení ústavní výchovy, jsou zejména poskytnutí poradenské pomoci, stanovení opatření v rámci individuálního plánu ochrany dítěte, uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc podle § 12 odst. 1, uložení výchovných opatření podle § 13 odst. 1 nebo nařízení výchovného opatření podle § 13a odst. 1. Jako obecný imperativ dále platí, že před nařízením ústavní výchovy dítěte musí soud vždy posoudit, zda není možné zajistit výchovu dítěte svěřením do náhradní rodinné péče fyzické osoby, která má vždy přednost před výchovou institucionální. 

	Na umístění dítěte do ústavní výchovu je třeba nahlížet tak, že stát tím opatřením plní povinnost zabezpečit náhradní péči dítěti, které je dočasně nebo trvale zbaveno svého rodinného prostředí nebo které ve vlastním zájmu nemůže být v tomto prostředí ponecháno, a to v souladu s čl. 20 Úmluvy o právech dítěte. Přitom tato náhradní péče má být primárně zajištěna ve formě pěstounské péče nebo osvojení a pouze v nutných případech umístěním dítěte do vhodného zařízení péče o děti. To znamená, že důvody pro nařízení ústavní výchovy jsou zcela shodné jako důvody pro svěření dítěte do pěstounské péče nebo osvojení, tj. že o dítě nemůže dočasně, dlouhodobě nebo dokonce trvale osobně pečovat ani jeden z rodičů nebo poručník. Rozdíl mezi množinou dětí v ústavní výchově a dětmi v náhradní rodinné péči spočívá pouze v tom, že pro děti v ústavní výchově se zatím nepodařilo najít vhodné rodinné prostředí, ve kterém by mohly žít, avšak náhradní rodina se pro ně musí nadále intenzivně hledat. 

	Nelze přehlédnout, že v praxi stále dochází k nadužívání a zneužívání institutu ústavní výchovy v případech, které je možné řešit zcela jiným způsobem. Zejména je nepřípustné pojímat ústavní výchovu jako způsob potrestání dítěte a jeho izolace od společnosti a od rodičů, a to ani při rozhodování soudu, ani v rámci zacházení s dítětem v ústavním zařízení. Je proto alarmující, že v praxi soudů a orgánů sociálně-právní ochrany dětí je ústavní výchova mnohdy brána jako sankční opatření vůči dítěti za jeho „problémové“ chování, které se projevuje pácháním protiprávní činnosti, konflikty s okolím, užíváním alkoholu či jiných návykových látek, záškoláctvím, útěky z domova, tzv. „nerespektováním autorit“ (zejména rodičů) apod. Jak judikoval již v roce 1997 Ústavní soud ČR v nálezu, kterým byl v trestním zákoně zrušen trestní postih za maření ústavní výchovy, ústavní výchova není detenční opatření sloužící k omezení svobody dítěte, ale jde o rodinně-právní opatření k zajištění péče o dítě v situaci, kdy výchovu dítěte nelze zajistit individuální péčí rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte (viz níže rozhodnutí PL. ÚS 31/96). Dochází-li proto k nařízení ústavní výchovy dítěte např. z důvodu závažného zanedbávání povinné školní docházky dítěte, ačkoliv jsou tu rodiče nebo jiné osoby, v jejichž péči může dítě vyrůstat, jde o flagrantní porušení principu proporcionality a legality, neboť ústavní výchova v takovém případě nesleduje legitimní cíl stanovený zákonem a Úmluvou o právech dítěte (zabezpečení náhradní péči pro dítě zbavené svého rodinného prostředí) a představuje zjevně nepřiměřené opatření k naplnění práva (a teprve sekundárně povinnosti) dítěte absolvovat základní vzdělání. 

	Ústavní výchovu nelze využívat ani k účelům, kterým slouží instituty trestního práva (v případě dětí páchajících trestnou činnost nebo činnost jinak trestnou), správního práva (u dětí páchajících přestupky) a zdravotnického práva (děti vyžadující poskytnutí zdravotních služeb). Reakcí na protiprávní činnost dětí nesmí být nařízení ústavní výchovy dítěte, ale uložení výchovných, ochranných nebo trestních opatření v režimu zákona o soudnictví ve věcech mládeže, případně správních trestů a ochranných opatření v režimu zákona o odpovědnosti za přestupky. Vyžaduje-li zdravotní stav dítěte poskytnutí zdravotních služeb, nelze nařízením předběžného opatření soudu nebo nařízením ústavní výchovy nahrazovat a obcházet zákonnou úpravu podmínek pro poskytování zdravotních služeb dítěti a pro jeho hospitalizaci bez souhlasu pacienta a jeho zákonného zástupce. Ústavní výchova slouží výlučně k ochraně dítěte, o jehož osobu není náležitě postaráno, nikoliv k ochraně společnosti (delikventní děti), k ochraně rodičů („zlobivé děti“, jejichž výchovu rodiče nezvládají) nebo k ochraně jiných osob (např. zvýšeně agresivní děti trpící duševním onemocněním). Zejména je nutné přísně rozlišovat ústavní výchovu jako opatření rodinného práva a ochrannou výchovu jako ochranné opatření podle zákona o soudnictví ve věcech mládeže. Jistá podobnost těchto dvou institutů spočívá v tom, že k nařízení ústavní výchovy i k uložení ochranné výchovy dochází tehdy, když není možné dítě ponechat v dosavadním výchovném prostředí. Jinak jsou však zákonné důvody pro aplikaci těchto institutů zcela odlišné, neboť ústavní výchovu lze nařídit, pokud 
 
1.výchova dítěte a jeho vývoj jsou vážně ohroženy nebo narušeny, 
 
2.dříve učiněná opatření nevedla k nápravě tohoto stavu, a 
 
3.péči o dítě nelze zajistit svěřením dítěte do péče fyzické osoby; 
zatímco ochrannou výchovu může soud pro mládež uložit, pokud 
 
1.se mladistvý dopustil trestného činu (provinění) nebo dítě mladší 15 let spáchalo čin jinak trestný, 
 
2.o výchovu dítěte není náležitě postaráno a nedostatek řádné výchovy nelze odstranit v jeho vlastní rodině nebo v rodině, v níž žije, anebo prostředí, v němž mladistvý žije, neposkytuje záruku jeho náležité výchovy, a 
 
3.ke splnění účelu zákona o soudnictví ve věcech mládeže (k zajištění výchovného a preventivního působení na dítě a k ochraně společnosti) nepostačuje uložení výchovných opatření podle zákona o soudnictví ve věcech mládeže (dohled probačního úředníka, probační program, výchovné povinnosti, výchovná omezení a napomenutí s výstrahou). 
 
	V případě delikventních dětí, které se dopustily trestného činu nebo činu jinak trestného, tudíž nelze uložení ochranné výchovy suplovat nařízením ústavní výchovy jako opatřením rodinného práva. 

	V souvislosti s výkonem návrhových oprávnění orgánu sociálně-právní ochrany dětí v oblasti ústavní výchovy je žádoucí zdůraznit, že je zcela nepřípustné navrhovat nařízení ústavní výchovu u dítěte nezletilého rodiče s nařízenou ústavní výchovou, který má zájem o své dítě osobně pečovat v zařízení pro výkon ústavní výchovy. Podle § 12, § 13 a § 14 zák. č. 109/2002 Sb. se do dětského domova, dětského domova se školou, jakož i do výchovného ústavu umísťují rovněž nezletilé matky se svými dětmi. Skutečnost, že nezletilá matka nebo nezletilý otec jsou umístěni v ústavní výchově, nemůže být sama o sobě důvodem pro nařízení ústavní výchovy u dítěte těchto nezletilých rodičů. Nezletilý rodič, který není plně svéprávný, je ze zákona povinen a oprávněn vykonávat péči o své dítě (viz § 868 odst. 1 obč. zák.), a to i když se nezletilý rodič nachází v ústavní výchově, přičemž příslušné školské zařízení je povinno nezletilému rodiči péči o jeho dítě umožnit a vytvořit mu k tomu podmínky. Podle § 27 odst. 3 zák. č. 109/2002 Sb. výše příspěvku na úhradu péče o děti matek, umístěných v zařízení pro výkon ústavní výchovy, činí za kalendářní měsíc 10 % z výše rodičovského příspěvku. Zákon č. 109/2002 Sb. tudíž správně předpokládá, že nezletilá matka nebo otec pobírá z titulu osobní péče o své dítě rodičovský příspěvek v souladu s § 31 odst. 2 zák. o st. soc. podpoře. Z rodičovského příspěvku pak nezletilý rodič hradí ústavnímu zařízení náklady spojené s pobytem jeho dítěte v zařízení (provozní výdaje, energie apod.), nicméně primárně si nezletilý rodič platí výdaje na výživu a zaopatření svého dítěte sám, ať už z rodičovského příspěvku, přídavku na dítě nebo výživného od druhého rodiče. Narodí-li se dítě nezletilé matce nebo otci během jejich pobytu v ústavní výchově, lze uvažovat o nařízení ústavní výchovy u novorozeného dítěte jedině za předpokladu, že ani jeden z rodičů nechce nebo není způsobilý o dítě osobně pečovat, dítě nelze svěřit do náhradní péče někoho z příbuzných nebo jiného vhodného člověka a soud zároveň rozhodne o pozastavení výkonu povinnosti a práva péče o dítě u nezletilého rodiče - viz níže komentář k odst. 1 písm. i). 

	V rámci návrhu na nařízení ústavní výchovy by měl obecní úřad obce s rozšířenou působností navrhnout soudu rovněž dobu, na kterou má být ústavní výchova dítěte nařízena. V souladu s § 972 odst. 1 obč. zák. lze navrhovat nařízení ústavní výchovy dítěte nejdéle na dobu 3 let nebo na dobu kratší, určenou v řádech let (2 roky, 1 rok) nebo v řádech měsíců (např. na dobu 9 měsíců apod.). 

K odst. 1 písm. d) 
 
	Zrušení soudem nařízené ústavní výchovy je obecní úřad obce s rozšířenou působností oprávněn navrhnout kdykoliv během trvání ústavní výchovy, a to buď vzhledem k odpadnutí důvodů nařízení ústavní výchovy, anebo vzhledem k tomu, že je možné náhradní výchovu dítěte zabezpečit jeho svěřením do náhradní rodinné péče. Soud je v takovém případě povinen ústavní výchovu neprodleně zrušit (viz § 972 odst. 2 obč. zák.), ať už na návrh orgánu sociálně-právní ochrany dětí, nebo rodičů, anebo i bez návrhu. Prodloužení doby trvání ústavní výchovy je možné navrhnout v souladu s § 972 odst. 1 obč. zák., podle kterého lze ústavní výchovu rozhodnutím soudu opakovaně prodloužit, nejdéle však na dobu 3 let. Z důležitých důvodů lze navrhovat rovněž prodloužení doby trvání ústavní výchovy dítěte až do 19 let věku, což připouští § 974 obč. zák. K tomu srov. blíže výklad k § 29 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí (část IV. Dozor a prodloužení ústavní péče na dobu po dosažení fyzické zletilosti). 

	Smyslem ústavní výchovy je zajistit dítěti potřebnou péči a zaopatření (ubytování, strava, ošacení), pokud mu je nemůže poskytnout ani jeden z rodičů nebo jiný člověk (pěstoun, poručník, osvojitel). Potřeba pobytu dítěte v ústavní výchově však odpadá nejen v okamžiku, kdy odpovídající péči a zaopatření může zajistit rodič nebo jiný vhodný člověk, ale rovněž tehdy, kdy dítě už je samo schopno se o sebe postarat. Tento okamžik přitom může nastat i dříve než před nabytím zletilosti nebo plné svéprávnosti dítěte, zpravidla po dovršení 15. roku věku a ukončení povinné školní docházky, zejména pokud už je dítě výdělečně činné, je zaopatřeno sirotčím důchodem nebo jinými dávkami sociálního zabezpečení, má zajištěné adekvátní bydlení a je natolik rozumově vyspělé, aby bylo způsobilé obstarávat své záležitosti. U takového dítěte pak primárně záleží na tom, zda chce nadále (až do zletilosti) v ústavní výchově setrvat a využívat zázemí a zaopatření ze strany ústavního zařízení, anebo zda už se chce tzv. postavit na vlastní nohy. Jak už bylo uvedeno výše, ústavní výchova není žádné detenční opatření omezující svobodu a pohyb dítěte (slovy Ústavního soudu „ústavní výchovu nelze chápat jako formu sankce nebo povinnosti uložené dítěti“), a proto nelze dítě proti jeho vůli nutit, aby v ústavní výchově zůstávalo, jestliže už tuto formu náhradní péče a zaopatření nepotřebuje. V této souvislosti je třeba vyvrátit jako nepodložený mýtus, že současně se zrušením ústavní výchovy u nezletilého dítěte, které nenabylo plné svéprávnosti, musí být soudem určena osoba, která bude dále odpovídat za péči o dítě. Ze zákona svědčí až do nabytí plné svéprávnosti povinnost a právo péče o dítě a jeho výchovy rodičům nebo poručníkovi, aniž by to soud musel stvrzovat svým rozhodnutím. Nicméně i v případě, že rodiče nebo poručník (viz veřejný poručník) nejsou schopni nebo ochotni o dítě pečovat, je možné rozhodnout o zrušení nebo neprodloužení ústavní výchovy, jestliže dítě péči rodičů nebo poručníka nepotřebuje, chce z ústavní výchovy odejít a je způsobilé zabezpečit své potřeby a živobytí. Opatření sloužící na ochranu dítěte se nikdy nesmí obrátit proti samotnému dítěti tak, aby bylo dítětem vnímáno jako trest, donucení nebo omezení, které dítě nechápe a odmítá coby nesmyslné, zraňující, zbytečné a ponižující. 

	Je nezbytné upozornit na novou úpravu předběžné vykonatelnosti rozsudku krajského soudu, kterým dochází ke zrušení ústavní výchovy nebo zamítnutí návrhu na její prodloužení. Na základě nově zakotveného § 473a z. ř. s. platí, že rozsudek odvolacího soudu, kterým se potvrzuje rozsudek soudu prvního stupně o zrušení ústavní výchovy nebo o zamítnutí návrhu na prodloužení ústavní výchovy, nebo kterým se mění rozsudek soudu prvního stupně tak, že se ústavní výchova zrušuje nebo neprodlužuje, je ze zákona vykonatelný ihned jeho vyhlášením (novela z. ř. s. provedená zákonem č. 296/2017 Sb., s účinností od 30. 9. 2017). Pokud se tedy dítě v době vyhlášení takového rozsudku krajského soudu ještě fakticky nachází v zařízení pro výkon ústavní výchovy, je nezbytné dítě ze zařízení propustit, jakmile se ředitel tohoto zařízení o vyhlášeném rozsudku dozví [§ 24 odst. 5 písm. a) zák. č. 109/2002 Sb.]. 

K odst. 1 písm. e) 
	Na základě § 971 odst. 2 obč. zák. je možné soudu podat návrh, aby soud rozsudkem rozhodl o svěření dítěte do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc v případě, že rodiče nemohou z vážných důvodů zabezpečit výchovu dětí na přechodnou dobu, a to nejdéle na dobu šesti měsíců. Při podávání návrhu soudu na svěření dítěte do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc a při určení doby tohoto svěření je třeba přihlédnout k tomu, že ve velké části případů pobývají děti v péči zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc ještě před vydáním rozsudku soudu, a to na základě jiného právního titulu. Tímto jiným právním titulem může být v souladu s § 42 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí: 
 
a) usnesení soudu o předběžném opatření podle § 452 z. ř. s., 
 
b) rozsudek soudu o výchovném opatření podle § 13a odst. 1 písm. b) a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, 
 
c) žádost obecního úřadu obce s rozšířenou působností jako příslušného orgánu sociálně-právní ochrany dětí, 
 
d) žádost zákonného zástupce dítěte, nebo 
 
e) žádost samotného dítěte. 
 
	V praxi dochází zpravidla k tomu, že nejprve je dítě do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc umístěno na základě žádosti rodičů jako zákonných zástupců dítěte, žádosti orgánu sociálně-právní ochrany dětí nebo na základě předběžného opatření soudu a teprve následně se zahajuje soudní řízení o vydání rozsudku soudu o svěření dítěte do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, pokud na straně rodičů i nadále trvají překážky bránící v péči o dítě. Přitom platí, že na základě žádosti rodičů, na základě předběžného opatření soudu podle § 452 z. ř. s. nebo na základě rozsudku o výchovném opatření podle § 13a zák. o soc.-práv. ochraně dětí může dítě pobývat v péči zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc až po dobu šesti měsíců. Na základě žádosti orgánu sociálně-právní ochrany dětí může dítě se souhlasem rodiče pobývat v péči zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc až po dobu jednoho roku (viz § 42 odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

	Soud může svěřit dítě do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc maximálně na dobu 6 měsíců. V praxi to znamená, že u dětí, které jsou umístěny rozsudkem soudu do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, je nezbytné do 6 měsíců od právní moci rozsudku zajistit jiný způsob péče o dítě, než umístění dítěte do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Na prvním místě bude posuzována možnost, zda je možné dítě předat zpět do péče rodičů, anebo dítě svěřit do náhradní rodinné péče, zejména pěstounské péče nebo pěstounské péče na přechodnou dobu. 

	Prodloužení doby pobytu dítěte v péči zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc o dalších 6 měsíců není podle občanského zákoníku přípustné. Stejně tak není přípustné, aby soud rozhodl o prodloužení svěření dítěte do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, které bylo rozsudkem soudu stanoveno na dobu kratší než 6 měsíců (tj. nelze rozhodnout ani o prodloužení doby svěření na 3 měsíce o další 3 měsíce apod.). V § 972 odst. 1 obč. zák. je upravena možnost soudu rozhodnout pouze o prodloužení ústavní výchovy až na dobu tří let. Srovnáním s dřívější úpravou § 46 zák. o rodině je třeba dojít k závěru, že § 972 odst. 1 obč. zák. o prodloužení ústavní výchovy již nelze použít na prodloužení svěření dítěte v péči zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Zatímco dřívější § 46 odst. 3 zák. o rodině výslovně stanovil, že ustanovení o době trvání a prodlužování ústavní výchovy se obdobně použije i na dobu trvání a prodlužování rozhodnutí soudu o svěření dítěte do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, občanský zákoník již ustanovení obdobné dřívějšímu § 46 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí neobsahuje. Z toho je nutné dovodit, že prodloužení přichází v úvahu pouze v případě nařízení ústavní výchovy, a úpravu § 972 obč. zák. nelze analogicky používat na prodloužení pobytu dítěte v péči zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. 

	Připustit nelze ani rozhodnutí soudu o prodloužení svěření dítěte do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc o dalších 6 měsíců s odkazem na § 973 obč. zák., který ukládá soudu povinnost zkoumat nejméně jednou za šest měsíců, zda trvají důvody pro vydání rozhodnutí podle § 971 obč. zák. nebo zda není možné zajistit dítěti náhradní rodinnou péči. Je sice pravda, že uvedené ustanovení se vztahuje na všechna rozhodnutí soudu podle § 971, tj. jak na rozsudky o nařízení ústavní výchovy, tak na rozsudky o svěření dítěte do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, nicméně toto ustanovení nepředstavuje zákonnou oporu ani pro vydání rozhodnutí o prodloužení ústavní výchovy, ani pro rozhodnutí o prodloužení svěření dítěte do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. V případě, že má dojít k prodloužení pobytu dítěte v náhradní péči mimo péči rodičů nad dobu, která je zákonem stanovena jako nejzazší doba trvání pobytu dítěte v náhradní péči, musí toto prodloužení vycházet z výslovného zákonného zmocnění. Takové zákonné zmocnění je zakotveno v případě možnosti prodloužení rozhodnutí soudu o nařízení ústavní výchovy nad dobu 3 let v § 972 obč. zák. Obdobně je zakotveno také v případě možnosti prodloužení předběžného opatření soudu o úpravě poměrů dítěte v § 460 z. ř. s. a v případě možnosti prodloužení výchovného opatření soudu v § 13a odst. 5, 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Je třeba upozornit, že jakékoliv rozhodnutí soudu o umístění dítěte do náhradní péče mimo péči rodičů a jakékoliv prodloužení takového rozhodnutí představují zásadní zásah do práva dítěte na rodičovskou výchovu a péči a do práva rodičů na péči o dítě a jeho výchovu podle čl. 32 Listiny. Ve smyslu čl. 32 odst. 4 Listiny, jakož i ve smyslu čl. 9 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte se musí každé rozhodnutí soudu o odejmutí dítěte z péče rodičů opírat o konkrétní zákonné ustanovení. Použití analogie s úpravou prodloužení ústavní výchovy nebo s jiným zákonným ustanovením je proto v případě prodloužení svěření dítěte do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc zásadně nepřípustné. V souladu s § 2 odst. 2 obč. zák. nelze zákonnému ustanovení přikládat jiný význam, než jaký plyne z vlastního smyslu slov v jejich vzájemné souvislosti a z jasného úmyslu zákonodárce. Tím, že jako základní podmínku pro svěření dítěte do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc stanoví § 971 odst. 2 obč. zák. skutečnost, že rodiče nemohou z vážných důvodů zajistit výchovu dítěte na přechodnou dobu, dal zákonodárce najevo zřejmý úmysl, že rozhodnutí soudu o svěření dítěte do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc má mít pouze dočasný a krátkodobý charakter, čemuž plně odpovídá omezení délky tohoto svěření nejdéle na dobu šesti měsíců. S odkazem na čl. 3 Úmluvy o právech dítěte a § 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je třeba při tvorbě zákonů a jejich výkladu chránit zejména zájem a blaho dítěte a vzájemné právo rodičů a dětí na rodičovskou výchovu a péči, nikoliv zájmy zařízení nebo fyzických osob, které zajišťují náhradní péči o svěřené dítě. 

	Vzhledem k výše popsanému závěru, že soud nemůže v žádném případě rozhodnout o prodloužení doby svěření dítěte do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, se stalo obsoletním a nepoužitelným oprávnění obecního úřadu obce s rozšířenou působností navrhnout soudu prodloužení doby svěření dítěte do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, o kterém stále hovoří platné znění § 14 odst. 1 písm. e). Nemůže-li soud o takovém prodloužení rozhodnout, nemůže ho orgán sociálně-právní ochrany dětí ani navrhnout. 

	Jestliže platí, že soud nemůže podle § 971 odst. 2 obč. zák. rozhodnout o prodloužení doby pobytu dítě v péči zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc nad lhůtu 6 měsíců, není na druhou stranu vyloučeno, aby soud před uplynutím lhůty 6 měsíců znovu rozhodl o tom, že se dítě opětovně svěřuje do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, nejdéle na dobu 6 měsíců nebo na dobu kratší, je-li to v důležitém zájmu dítěte. Na tomto závěru se shodla i Komise pro aplikaci nové civilní legislativy (KANCL) jako poradní orgán Ministerstva spravedlnosti. Pro nové rozhodnutí soudu o opětovném svěření dítěte do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc až na dobu dalších 6 měsíců však musí být znovu splněny zákonné podmínky stanovené v § 971 odst. 2 obč. zák., tj. soud musí dojít k závěru, že vážné důvody, pro které nemohou výchovu dítěte zabezpečit rodiče, lze stále považovat za důvody přechodné povahy. Pokud by soud naopak zhodnotil situaci tak, že překážky na straně rodičů jsou již dlouhodobého nebo trvalého charakteru, nelze pak znovu rozhodnout o opětovném svěření dítěte do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. 

K odst. 1 písm. f) 
	V souladu s § 27a odst. 7 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je soud oprávněn rozhodnout o svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu výlučně na návrh obecního úřadu obce s rozšířenou působností, a to na 
 
a) dobu, po kterou nemůže rodič ze závažných důvodů dítě vychovávat, 
 
b) dobu, po jejímž uplynutí může matka dát souhlas k osvojení nebo po kterou může rodič souhlas k osvojení dítěte odvolat, nebo 
 
c) dobu do nabytí právní moci rozhodnutí soudu o tom, že souhlasu rodičů k osvojení není třeba. 
	Ještě předtím, než obecní úřad obce s rozšířenou působností navrhne soudu vydání rozsudku o svěření dítěte do pěstounské péče podle § 14 odst. 1 písm. f), může ze stejných důvodů soudu navrhnout, aby bezodkladně rozhodl o svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu formou předběžného opatření soudu o úpravě poměrů dítěte podle § 452 z. ř. s. (viz dále komentář k § 16 odst. 1). V návrhu soudu na svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu je třeba vždy označit fyzické osoby, do jejichž péče má být dítě svěřeno. Musí se přitom jednat o fyzické osoby zařazené v evidenci osob, které mohou vykonávat pěstounskou péči na přechodnou dobu (viz komentář k § 27a). 
K odst. 1 písm. g) 
 
	Podmínky pro podání návrhu na nařízení výchovného opatření, kterým se dítěti nařídí dočasně až na dobu 3 měsíců pobyt ve středisku výchovné péče, v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, v domově pro osoby se zdravotním postižením nebo v dětském domově pro děti do 3 let věku, jakož i podmínky pro návrh na případné prodloužení doby trvání tohoto výchovného opatření jsou zakotveny v § 13a, a proto lze v podrobnostech odkázat na komentář k tomuto ustanovení. Je třeba pouze znovu upozornit, že pro účely posouzení možnosti prodloužení doby trvání výchovného opatření podle § 13a se do nejvýše přípustné doby 6 měsíců trvání tohoto výchovného opatření započítává i doba, po kterou dítě v určeném zařízení pobývalo před nařízením výchovného opatření na základě předběžného opatření soudu o úpravě poměrů dítěte podle § 924 obč. zák. a § 452 z. ř. s. 

K odst. 1 písm. h) 
 
	V návaznosti na úpravu § 971 odst. 4 obč. zák. platí, že má-li dojít v případě dítěte, u kterého byla soudem nařízena ústavní výchova, k jeho přemístění z jednoho zařízení pro výkon ústavní nebo ochranné výchovy do jiného zařízení, musí o tom rozhodnout soud. Bez rozhodnutí soudu tak nelze dítě v žádném případě přemístit do jiného ústavního zařízení. Obecní úřad obce s rozšířenou působností je proto v odůvodněných případech aktivně legitimován k tomu, aby podal soudu návrh na vydání rozsudku o tom, že se dítě s nařízenou ústavní výchovou přemísťuje do jiného zařízení pro výkon ústavní nebo ochranné výchovy, než ve kterém bylo dosud umístěno, a to vyžaduje-li to zájem dítěte. Může se jednat např. o přemístění dítěte do zařízení, které se nachází blíže k bydlišti rodičů nebo jiných osob blízkých, o přemístění dítěte do zařízení, ve kterém jsou umístěni sourozenci dítěte, nebo o přemístění dítěte z důvodu věku (zejména přemístění z dětského domova pro děti do 3 let věku do školského zařízení pro výkon ústavní výchovy). Jestliže by bylo v zájmu dítěte nezbytné přemístit dítě do jiného zařízení neodkladně a nelze vyčkat až do vydání rozsudku soudu v této věci, je možné soudu navrhnout nařízení předběžného opatření podle § 452 odst. 1 z. ř. s, kterým bude předběžně rozhodnuto o přemístění dítěte do jiného určeného zařízení. Musela by však nastat situace, kdy se dítě ocitne ve stavu nedostatku řádné péče (např. uzavření zařízení z důvodu havárie, živelní pohromy apod.) nebo ve vážném ohrožení života, normálního vývoje nebo jiného důležitého zájmu dítěte (např. dítě se ve stávajícím zařízení stalo obětí šikany, zneužívání či jiné trestné činnosti). 

K odst. 1 písm. i) 
 
	 Občanský zákoník v § 865 odst. 1 výslovně stanoví, že rodičovská odpovědnost náleží každému rodiči, s výjimkou rodiče, u kterého soud rozhodl o zbavení rodičovské odpovědnosti podle § 871 obč. zák. Rodičovská odpovědnost tak náleží vždy také nezletilému rodiči mladšímu 18 let, a to bez ohledu na jeho věk. Zároveň však občanský zákoník v § 868 odst. 2 stanoví, že nezletilý rodič má pozastaven výkon rodičovské odpovědnosti až do doby, než nabyde plné svéprávnosti dosažením věku 18 let, uzavřením manželství nebo přiznáním plné svéprávnosti podle § 37 obč. zák. Pozastavení výkonu rodičovské odpovědnosti u nezletilého rodiče se ale nevztahuje na výkon povinnosti a práva péče o dítě, což znamená, že i nezletilý rodič je ze zákona automaticky oprávněn (a současně i povinen) zajišťovat osobní péči o dítě. Soudu je nicméně založeno oprávnění rozhodnout o tom, že se nezletilému rodiči pozastavuje i výkon povinnosti a práva péče o dítě až do nabytí plné svéprávnosti rodiče, jestliže nezletilý rodič nemá zájem o dítě osobně pečovat, anebo by sice o své dítě pečovat chtěl, ale nemá k tomu vytvořené potřebné podmínky. Obecní úřad obce s rozšířenou působností může soudu navrhnout, aby rozhodl o pozastavení výkonu povinnosti a práva osobní péče o dítě u nezletilého rodiče. Při podávání návrhu soudu je třeba vzít v potaz zejména postoj nezletilého rodiče k zajišťování osobní péče o dítě, věk nezletilého rodiče a jeho rozumovou vyspělost, rodinné zázemí nezletilého rodiče z hlediska možné podpory a pomoci širší rodiny při výkonu osobní péče o dítě a v neposlední řadě je třeba přihlédnout také k tomu, zda u dítěte je či není určen také druhý rodič, který by mohl a chtěl o dítě pečovat. 

K odst. 1 písm. j) 
 
	Stejně jako v případě nezletilého rodiče, který není plně svéprávný, je možné i v případě rodiče omezeného ve svéprávnosti konstatovat, že tomuto rodiči náleží rodičovská odpovědnost v souladu s § 865 odst. 1 obč. zák. To, zda a v jakém rozsahu může tento rodič svoji rodičovskou odpovědnost k dítěti vykonávat, však záleží na tom, do jaké míry zasahuje omezení svéprávnosti rodiče také do jeho rodičovských práv a povinností, které jsou součástí rodičovské odpovědnosti. Občanský zákoník v § 865 odst. 2 vyžaduje, že pokud soud rozhoduje o omezení svéprávnosti člověka, který je v době rozhodování soudu rodičem nezletilého dítěte, musí v rozsudku o omezení svéprávnosti zároveň určit, jak se omezení svéprávnosti člověka dotýká jeho rodičovské odpovědnosti. Soud může např. rozhodnout o tom, že se omezení svéprávnosti rodiče vztahuje pouze na jeho práva a povinnosti při zastupování dítěte nebo při správě jmění dítěte, anebo může naopak rozhodnout o tom, že se rodiči z důvodu omezení svéprávnosti pozastavuje výkon jeho rodičovské odpovědnosti v plném rozsahu. Ustanovení § 868 odst. 2 obč. zák. však výslovně předpokládá, že soud může rodiči, který má v důsledku rozhodnutí soudu o omezení svéprávnosti pozastaven výkon rodičovské odpovědnosti, zachovat výkon povinnosti a práva osobní péče o dítě nebo alespoň výkon práva osobního styku s dítětem. Návrh na zachování povinnosti a práva péče o dítě nebo práva osobního styku s dítětem u rodiče omezeného ve svéprávnosti může podat rovněž obecní úřad obce s rozšířenou působností, a to zejména s ohledem na charakter a závažnost duševní poruchy, pro kterou soud rozhodl o omezení svéprávnosti rodiče, a s ohledem na faktické možnosti tohoto rodiče vykonávat osobní péči o dítě nebo se na péči o dítě alespoň podílet. 

K odst. 1 písm. k) 
 
	Oprávnění obecního úřadu obce s rozšířenou působností podat soudu návrh na to, aby soud rozhodl o zbavení rodiče práv a povinností osobní povahy, logicky navazuje na oprávnění tohoto orgánu navrhnout soudu zbavení rodiče jeho rodičovské odpovědnosti podle § 14 odst. 1 písm. b). Soud může rozhodnout o zbavení rodiče jeho práv a povinností osobní povahy, zejména práva dát souhlas k osvojení dítěte, buď zároveň s rozhodnutím o zbavení rodiče rodičovské odpovědnosti, anebo i následně poté, kdy už soud dříve pravomocně rozhodl ve věci zbavení rodiče rodičovské odpovědnosti. Vedle práva rozhodovat o udělení souhlasu k osvojení náleží rodičům práva a povinnosti osobní povahy podle § 856 obč. zák., které vznikají narozením dítěte a zanikají jeho zletilostí, zejména právo učinit souhlasné prohlášení o určení otcovství k dítěti nebo právo (spolu)rozhodovat o určení osobního jména a příjmení dítěte. Rozhodnutí soudu o tom, zda se rodič zbavuje práv a povinností k dítěti osobní povahy, může být významné zejména z hlediska splnění podmínek pro osvojení dítěte, protože pokud soud takové rozhodnutí nevydá, je k osvojení dítěte i nadále nezbytný souhlas rodiče zbaveného rodičovské odpovědnosti a tento rodič je také účastníkem všech řízení ve věcech osvojení (viz § 432 z. ř. s., který vymezuje, kdy rodič osvojence není účastníkem řízení ve věcech osvojení). 

	Ve všech ostatních případech, kdy obecní úřad obce s rozšířenou působností není podle § 14 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí aktivně legitimován k podání návrhu soudu, nemůže tento orgán podat soudu návrh na zahájení řízení a na vydání rozhodnutí v řízeních ve věcech osvojení nebo v řízení ve věcech péče soudu o nezletilé. Obecní úřad obce s rozšířenou působností tak např. nemůže soudu podat návrh na svěření dítěte do pěstounské péče nebo na zrušení pěstounské péče, návrh na svěření dítěte do péče před osvojením nebo návrh na osvojení dítěte, návrh na přiznání svéprávnosti nezletilému dítěti nebo návrh na přivolení souhlasu zákonného zástupce k samostatnému provozování obchodního závodu nebo k jiné obdobné výdělečné činnosti nezletilého dítěte. Avšak v těch případech, ve kterých může soud zahájit řízení ve věcech péče soudu o nezletilé i bez návrhu podle § 13 zák. o soc.-práv. ochraně dětí ve spojení s § 468 odst. 1, 2 z. ř. s., může obecní úřad obce s rozšířenou působností vždy podat soudu podnět k tomu, aby soud rozhodl o zahájení řízení bez návrhu svým usnesením (blíže viz níže komentář k odst. 6). 

	Pro úplnost je nezbytné zmínit, že v těch případech, kdy je obecní úřad obce s rozšířenou působností oprávněn podat soudu návrh na vydání rozhodnutí podle § 14 odst. 1 písm. b) až d), může být soudní řízení zahájeno rovněž na návrh státního zástupce. V souladu s § 8 z. ř. s. je totiž státní zástupce oprávněn podat soudu návrh na zahájení řízení ve věcech péče soudu o nezletilé, jde-li o uložení zvláštního opatření při výchově dítěte, o ústavní výchovu, o určení data narození nezletilého dítěte nebo jde-li o pozastavení, omezení nebo zbavení rodičovské odpovědnosti nebo jejího výkonu. 

	V ustanovení odstavce 5 je zakotveno oprávnění obecního úřadu obce s rozšířenou působností navrhnout soudu zrušení jiných opatření soudu týkajících se výchovy dítěte, než která jsou vyjmenována v ustanovení odstavce 1. Může se jednat zejména o návrh na zrušení výchovných opatření soudu, o kterých soud rozhodl podle § 925 odst. 1 obč. zák. nebo podle § 13 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tj. rozhodnutí o stanovení dohledu nad dítětem, uložení omezení dítěti, rodičům nebo jiným osobám odpovědným za výchovu nebo uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc, účastnit se prvního setkání se zapsaným mediátorem nebo rodinné terapie. Orgán sociálně-právní ochrany dětí může soudu navrhnout zrušení těchto opatření zejména v situaci, kdy uložená opatření splnila sledovaný účel a není proto nutné jejich další trvání. 

K odst. 2 a 3 
 
	V komentovaném ustanovení je specifikován postup obecního úřadu obce s rozšířenou působností před podáním návrhu soudu na vydání některého z rozhodnutí, které jsou vyjmenovány v § 14 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, respektive postup tohoto orgánu sociálně-právní ochrany dětí v průběhu soudního řízení před vydáním rozhodnutí soudu, jestliže bylo soudní řízení zahájeno na návrh někoho jiného než obecního úřadu obce s rozšířenou působností (zejména na návrh rodiče nebo státního zástupce), nebo jestliže bylo řízení zahájeno usnesením soudu bez návrhu (viz výše důvodová zpráva k zákonu č. 401/2012 Sb.). S úpravou tohoto postupu pak přímo souvisí i úprava povinných náležitostí návrhu obecního úřadu obce s rozšířenou působností v případě, kdy je soudu podáván návrh podle § 14 odst. 1 písm. a) až i) a k) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tj. náležitosti návrhu na: 
 
- rozhodnutí, zda je třeba souhlasu rodiče k osvojení dítěte, 
 
- omezení nebo zbavení rodičovské odpovědnosti anebo omezení nebo pozastavení jejího výkonu, 
 
- nařízení, prodloužení nebo zrušení ústavní výchovy, 
 
- svěření dítěte do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc nebo na zrušení rozhodnutí o svěření dítěte do tohoto zařízení, 
 
- svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu a jeho zrušení, 
 
- nařízení výchovného opatření podle § 13a, na prodloužení doby trvání tohoto výchovného opatření nebo na jeho zrušení, 
 
- přemístění dítěte do jiného zařízení pro výkon ústavní nebo ochranné výchovy, 
 
- pozastavení výkonu povinnosti a práva péče o dítě u nezletilého rodiče a 
 
- zbavení rodiče práva dát souhlas k osvojení nebo dalších povinností a práv osobní povahy, zbavil-li soud rodiče rodičovské odpovědnosti. 
 
	Obecně lze konstatovat, že náležitosti návrhu obecního úřadu obce s rozšířenou působností se vztahují na případy, kdy tento orgán navrhuje soudu přijetí opatření, kterými se zasahuje do práv a povinností rodičů, jež jsou součástí rodičovské odpovědnosti, anebo do výkonu těchto práv a povinností, zejména práva a povinností osobní péče o dítě. Je možné shrnout, že před podáním návrhu soudu na přijetí některého opatření podle § 14 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí musí obecní úřad obce s rozšířenou působností realizovat taková opatření sociálně-právní ochrany, kterými se řeší problémy ve výchově dítěte a v péči o dítě bez nutnosti rozhodnutí soudu, anebo musí alespoň zhodnotit možnosti využití těchto opatření. Jedná se zejména o projednání nedostatků ve výchově dítěte nebo v chování dítěte s rodiči, s dítětem nebo s jinými osobami odpovědnými za výchovu dítěte (§ 10 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), poskytnutí nebo zprostředkování odborné poradenské pomoci (§ 11 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), případně uložení povinnosti využít určitý druh odborné poradenské pomoci (§ 12 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), realizace opatření zakotvených v individuálním plánu ochrany dětí (§ 10 odst. 3, 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), projednání situace dítěte a jeho rodiny v rámci případové konference (§ 10 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) nebo rozhodnutí o uložení výchovných opatření, která nejsou spojena s umístěním dítěte mimo péči rodičů (§ 13 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Povinnost realizace uvedených opatření neplatí pouze pro případy, kdy jejich provedení brání nějaká objektivní překážka (nemožnost projednání věci s rodiči z důvodu jejich nezvěstnosti, dlouhodobého pobytu v cizině nebo závažného onemocnění), anebo kdy je provedení vyhodnoceno jako zjevně neúčelné (uspořádání případové konference). V takovém případě však musí být v návrhu soudu srozumitelně vysvětleno, z jakého důvodu nebylo možné nebo účelné některá opatření sociálně-právní ochrany před podáním návrhu soudu realizovat. 

	Pokud obecní úřad obce s rozšířenou působností podává soudu návrh na rozhodnutí, jehož důsledkem může být umístění dítěte do náhradní péče mimo péči rodičů [návrhy podle § 14 odst. 1 písm. c) až i) a k) zák. o soc.-práv. ochraně dětí], je povinnou náležitostí návrhu rovněž vyhodnocení, že důvodem podání návrhu nejsou pouze nedostatečné bytové poměry nebo majetkové poměry rodičů dítěte nebo osob, kterým bylo dítě svěřeno do péče, jestliže jsou jinak tyto osoby nebo rodiče způsobilí zabezpečit řádnou výchovu dítěte a plnění povinností vyplývajících z jejich rodičovské odpovědnosti. Toto povinné vyhodnocení navazuje zejména na § 971 odst. 3 obč. zák., který vylučuje nařízení ústavní výchovy dítěte pouze z důvodu nedostatečných bytových poměrů nebo majetkových poměrů rodičů dítěte nebo osob, kterým bylo dítě svěřeno do péče, pokud jsou jinak rodiče způsobilí zabezpečit řádnou výchovu dítěte a plnění dalších povinností vyplývajících z jejich rodičovské odpovědnosti. Již před přijetím občanského zákoníku č. 89/2012 Sb. však o nemožnosti rozhodnutí soudu o nařízení ústavní výchovy dítěte výlučně z důvodu materiálních nedostatků rodiny, zejména špatných bytových poměrů, hovořilo sjednocující stanovisko občanskoprávního a obchodního kolegia Nejvyššího soudu České republiky Cpjn 202/2010 k rozhodování soudů ve věcech nařizování ústavní výchovy z důvodů materiálních nedostatků rodiny, zvláště pak jejich špatných bytových poměrů (viz citace níže), a stejný závěr bylo možné dovodit i z judikatury Ústavního soudu České republiky a Evropského soudu pro lidská práva. 

K odst. 4 
 
	 Občanský zákoník v úpravě nařizování ústavní výchovy v § 971 odst. 4 stanoví, že soud v rozhodnutí, kterým nařizuje ústavní výchovu, zároveň označí také zařízení, do kterého má být dítě umístěno. Přitom přihlédne k zájmům dítěte a k vyjádření orgánu sociálně-právní ochrany dětí. Soud dbá na umístění dítěte co nejblíže bydlišti rodičů nebo jiných osob dítěti blízkých. To platí i tehdy, rozhoduje-li soud o přemístění dítěte do jiného zařízení pro výkon ústavní nebo ochranné výchovy. Nová právní úprava je zcela logická a právně teoreticky i prakticky správná, neboť soud bezvýjimečně jmenovitě rozhoduje o svěření dítěte do péče v případě všech dalších forem péče o dítě (hlava III druhé části obč. zák.), mezi které je jako poslední typ zahrnuta i ústavní výchova. Neexistuje žádný relevantní argument pro to, aby soud stejným způsobem jako v případě svěření dítěte do péče člověka v rozsudku jmenovitě neuváděl také "pečující právnickou osobu", a to ani argumenty "odborně-praktické". Lze jen připomenout, že dokonce i v případě ochranných opatření trestního práva se výkon rozhodnutí přikazuje konkrétnímu ústavu ("výkon ochranného léčení nařídí předseda senátu zdravotnickému zařízení, v němž má být ochranné léčení vykonáno", § 351 odst. 1 tr. řádu; "předseda senátu zašle příslušnému ústavu pro výkon zabezpečovací detence, v němž má být zabezpečovací detence vykonána, nařízení výkonu zabezpečovací detence", § 354 odst. 1 tr. řádu), přičemž zde se realizují neméně, ne-li dokonce více, odborné výkony než při obvyklé výchově ústavní. Občanský zákoník v případě rozhodování o jiných formách (osobní) péče o dítě zrušil všechna jiná správní řízení o svěření do péče (s výjimkou zcela specifických propustek a hostitelské péče podle § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), zejména o svěření dítěte do předpěstounské a předadopční péče, o nichž rozhoduje pouze soud. Občanský zákoník tak tedy pouze ruší již neobhajitelnou dosavadní praxi a sjednocuje právní úpravu jednotlivých forem péče, čímž také posiluje právní jistotu všech zúčastněných. 

	Určujícím znakem je při cizí péči ústavní místo na rozdíl od péče vykonávané osobně jedním člověkem (kde je to naopak osoba pečovatele). Místo znamená stabilitu prostředí dítěte, ačkoliv se tu jednotliví vychovatelé nebo pečovatelé v průběhu péče střídají. Podstatnou pojmovou náležitostí výroku rozsudku, obsahujícího označení místa, je proto přesné vymezení ústavního zařízení, ať se jedná o zařízení s právní subjektivitou či nikoli. K náležitostem srov. komentář k § 13a odst. 3. 

	Vzhledem k tomu, že zařízení nebo jeho provozovatel jsou uváděni přímo ve výroku rozsudku soudu o nařízení ústavní výchovy, je třeba s ním v rámci řízení, pokud se jedná právě a jen o umístění do tohoto zařízení, jednat jako s účastníkem řízení v souladu s § 6 odst. 1 z. ř. s., neboť na základě výroku soudu mu vzniknou vůči svěřovanému dítěti, popř. dalším osobám práva a povinnosti, založená jinými zákony (především poskytovat dítěti plné přímé zaopatření a tomu odpovídající nárok na tzv. "ošetřovné"). K tomu srov. také komentář k § 13a. 

	Oprávnění vykonávat ústavní výchovu nevyplývá z občanského zákoníku, ale z jiných zákonů. Zařízeními pro výkon ústavní výchovy jsou: 
 
a) školská zařízení pro výkon ústavní nebo ochranné výchovy, upravená v zák. č. 109/2002 Sb., z nich konkrétně: 
 
1) diagnostický ústav, určený pro děti s nařízeným předběžným opatřením a nařízenou ústavní výchovou (§ 5 odst. 1 zák. č. 109/2002 Sb.); 
 
2) dětský domov, určený dětem s nařízenou ústavní výchovou, které nemají "závažné poruchy chování" (k nevhodnosti a spornosti tohoto pojmu srov. komentář k § 29); podle § 7 odst. 1 prováděcí vyhlášky č. 438/2006 Sb. dále platí, že děti se zdravotním postižením se umísťují zejména do dětských domovů, nemělo by tak docházet k odmítání dětí se zdravotním znevýhodněním a jejich nucenému umisťování do domovů pro osoby se zdravotním postižením, ledaže by tu byly dány skutečně zvláště závažné okolnosti (těmi nikdy není např. nutnost dodržování diety či medikace nebo podobné zcela podružné důvody, které se v rozporu s právní úpravou někdy objevují); uživatelé služeb nejsou věkově omezeni (§ 12 odst. 2 zák. č. 109/2002 Sb.); 
 
3) dětský domov se školou, určený dětem s nařízenou ústavní výchovou, mají-li "závažné poruchy chování" (k pojmu srov. výše), nebo které pro svou přechodnou nebo trvalou duševní poruchu vyžadují výchovně léčebnou péči, a též dětem, jsou-li nezletilými matkami (spolu s jejich dětmi), mají-li buď "závažné poruchy chování", nebo také vyžadují výchovně léčebnou péči; vymezení cílové skupiny uživatelů pobytových služeb je neurčité - "zpravidla od 6 let do ukončení povinné školní docházky", připouští se tedy poskytování služeb nejen uživatelům mladším 6 let, ale také uživatelům starším, zejména pak s ohledem na stabilitu výchovného prostředí, po dosažení uvedené orientační věkové hranice samozřejmě není vhodné přemísťování těchto uživatelů do jiného zařízení (§ 13 zák. č. 109/2002 Sb.); 
 
4) výchovný ústav; možnost svěření dítěte do tohoto druhu služby, určené jinak pro výkon trestních sankcí (ochranných opatření ve formě ochranné výchovy), je po 1. lednu 2014 zásadně sporný, a to především ve vztahu k případnému novému umístění (přemístění) uživatele služeb (dítěte) na základě opatření rodinného práva (tedy podle občanského zákoníku); autoři tohoto komentáře se kloní k závěru, že nové umístění nezletilého sem na základě občanského zákoníku v civilním soudním řízení, tedy mimo řízení konané podle zákona o soudnictví ve věcech mládeže, možné jak z praktických, tak zejména z právních důvodů nadále není; k tomu srov. také komentář k § 29; 
 
b) domovy pro osoby se zdravotním postižením (dříve ústavy sociální péče), určené osobám, které mají sníženou soběstačnost z důvodu zdravotního postižení, jejichž situace vyžaduje pravidelnou pomoc jiné fyzické osoby [§ 48 odst. 4 ve spojení s § 88 písm. j) zák. o soc. službách]; 
 
c) dětské domovy pro děti do tří let věku (dříve též kojenecké ústavy), určené dětem zpravidla do 3 let věku, které nemohou vyrůstat v rodinném prostředí, zejména dětem týraným, zanedbávaným, zneužívaným a ohroženým ve vývoji nevhodným sociálním prostředím nebo dětem zdravotně postiženým (§ 43 a § 44 zák. o zdrav. službách). 
 
	Ustanovení § 1 odst. 1 věta druhá obč. zák. stanoví, že "uplatňování soukromého práva je nezávislé na uplatňování práva veřejného". Může tak vzniknout praktická otázka, do jaké míry je civilní soud vázán výše podaným výčtem "ústavních zařízení pro výkon ústavní výchovy", který má povahu převážně veřejnoprávní (byť např. u zařízení sociálních služeb to není zcela jednoznačné). Řešení otázky, zda soud, při absenci výslovné úpravy v občanském zákoníku, může sám konstruovat, co je tímto "ústavním zařízením", a nařídit ústavní výchovu např. do nemocnice, resp. kamkoli, kde je pobytová kapacita, je ovšem jednoduché. Takové rozhodnutí by bylo ve zřejmém rozporu s veřejným pořádkem (bylo by to podobné, jako kdyby soud rozhodl o přípustnosti převzetí do zdravotního ústavu, kterým by však označil např. hotel), přitom současně platí, že soud zná právo (iura novit curia), tedy i příslušné zvláštní zákony. Soud tedy nemůže výčet způsobilých ústavních zařízení pro převzetí dítěte do ústavní výchovy nařízené na základě § 971 obč. zák. nad rámec výčtu těchto zařízení, jak vyplývá ze zvláštních zákonů, svým rozhodnutím rozšiřovat. 

	Obecní úřad obce s rozšířenou působností může označit konkrétní zařízení pro výkon ústavní výchovy, do kterého by mělo být dítě umístěno, již v návrhu soudu na nařízení ústavní výchovy dítěte (v rámci petitu), který může soudu podat podle § 14 odst. 1 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, anebo v rámci návrhu na přemístění dítěte s nařízenou ústavní výchovou do jiného zařízení pro výkon ústavní nebo ochranné výchovy podle § 14 odst. 1 písm. h) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. V ostatních případech podává obecní úřad obce s rozšířenou působností vyjádření soudu ohledně určení vhodného zařízení pro výkon ústavní výchovy, do kterého by dítě mělo být umístěno nebo přemístěno, až v průběhu řízení soudu ve věci nařízení ústavní výchovy dítěte nebo ve věci přemístění dítěte do jiného zařízení. Není rovněž vyloučeno, aby vyjádření obecního úřadu obce s rozšířenou působností ohledně určení vhodného zařízení pro výkon ústavní výchovy bylo během soudního řízení podle potřeby změněno nebo aktualizováno. Návrh nebo vyjádření obecního úřadu obce s rozšířenou působností ohledně určení zařízení pro výkon ústavní výchovy nejsou pro soud nijak závazné a soud se může od tohoto návrhu nebo vyjádření odchýlit, nicméně ve smyslu § 971 odst. 4 obč. zák. se jedná o povinný podklad pro rozhodnutí soudu, který soud musí zohlednit a zabývat se jím v odůvodnění rozsudku. Pro potřeby zpracování vyjádření pro soud a určení konkrétního zařízení pro výkon ústavní výchovy může obecní úřad obce s rozšířenou působností využít možnost spolupráce s diagnostickým ústavem. Zákon č. 109/2002 Sb. totiž ukládá diagnostickému ústavu povinnost spolupracovat s orgánem sociálně-právní ochrany dětí při přípravě vyjádření pro soud ohledně určení zařízení pro výkon ústavní výchovy, do kterého má být dítě s nařízenou ústavní výchovou umístěno [viz § 5 odst. 2 písm. e) zák. č. 109/2002 Sb.]. 

K odst. 6 
 
	Jestliže § 14 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí mluví o tom, že podněty soudu podává obecní úřad, jedná se pouze o zdůraznění skutečnosti, že podněty by měl soudu podávat především obecní úřad obce, ve které má dítě trvalý pobyt. Tento obecní úřad působící v bydlišti dítěte stojí dítěti ze všech orgánů sociálně-právní ochrany dětí nejblíž. Je však nepochybné, že možnost podávat podněty by měl mít i obecní úřad obce s rozšířenou působností, a to ve věcech týkajících se výchovy všech dětí, kterým poskytuje sociálně-právní ochranu a které vede ve své evidenci, nikoliv jen těch s trvalým pobytem v jeho "základním" územním obvodu. Z § 474 odst. 3 z. ř. s. vyplývá, že na soud se může s podnětem stran výchovy dítěte obrátit kterákoliv fyzická a právnická osoba, čímž je však nezbytné rozumět osobu soukromého práva, popř. veřejného práva, ale nikoli správní úřad, neboť ten může ve smyslu čl. 2 odst. 3 Ústavy a čl. 2 odst. 2 Listiny vykonávat svou pravomoc jen v mezích a způsobem zákonem výslovně stanoveným (výčet § 474 odst. 2 z. ř. s. by tak musel být doplněn o formulaci "upozornění a podněty orgánů veřejné moci / správních úřadů"; tak tomu ovšem nikdy nebylo, neboť i původní § 176 o. s. ř. od r. 1964 vždy uváděl, dobovou terminologií, podněty "občanů a organizací" - "státní orgány", a jiné tehdy prakticky nebyly, nikdy do tohoto oprávnění nezahrnoval). To znamená, že podnět soudu může podat rovněž kterákoliv fyzická nebo právnická osoba pověřená k poskytování sociálně-právní ochrany dětí, poskytovatel sociálních služeb, poskytovatel zdravotních služeb (lékař či zdravotnické zařízení), škola, zařízení určené pro péči o děti, fyzické osoby z okruhu širší rodiny dítěte apod. Zda tak může učinit obec z pozice veřejnoprávní korporace, tedy fakticky obecní úřad obce s rozšířenou působností, nikoli však jako vykonavatel veřejné správy, ale "jménem obce" jako "kterékoli právnické osoby", je s ohledem na uvedené ústavní principy více než sporné, když obvyklá "osvědčená" argumentace jinou ústavněprávní zásadou, totiž zásadou "nejlepšího zájmu dítěte", zřejmě nemůže být až tak extenzivní. Současně lze poukázat na nevhodně použitý pojem § 14 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, totiž pojem "ve věcech výchovy", který zahrnuje pouze poměrně úzkou výseč povinností a práv rodičů k dítěti (srov. § 858 obč. zák.), zejména pak nezahrnuje např. péči o zdraví dítěte a již vůbec ne otázky spojené s vyživovací povinností. Při realizaci oprávnění podávat podněty nikoli podle § 14 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, ale podle § 474 odst. 2 z. ř. s. se pak hovoří o "péči o nezletilého", což je pojem širší (srov. opět definici v § 858 obč. zák.), avšak nezahrnující v sobě přesto otázky vyživovací povinnosti (k tomu srov. u nás tradiční kategorické dogma, dnes vyjádřené v § 859 obč. zák.). Lze tak shrnout, že z praktického hlediska se orgán sociálně-právní ochrany na úrovni obce s rozšířenou působností bez možnosti podat v konkrétní kauze podnět soudu v některých případech neobejde, avšak vzhledem k tomu, že se jedná o výkon působnosti v oblasti veřejné správy (§ 1 odst. 1 ve spojení s § 2 odst. 1 spr. řádu), může být takový postup v mnoha případech sporný. Proto by dotčený orgán sociálně-právní ochrany měl využití podnětového oprávnění vždy pečlivě zvažovat a přistoupit k němu mimo jasně vyznačené hranice § 14 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí jen v nejzávažnějších případech a samozřejmě jen tehdy, pokud nelze využít svou povahou výrazně širší návrhové oprávnění podle téhož § 14 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, odstavce 1. 

	V úpravě povinností ředitele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc v § 42a odst. 3 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí se výslovně ukládá, že ředitel tohoto zařízení je nejen oprávněn, ale povinen dát příslušnému soudu podnět ke zrušení umístění dítěte v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, pokud pominuly důvody pro další pobyt dítěte v tomto zařízení, a dále dát soudu podnět k úpravě styku rodičů nebo jiných osob s dítětem v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, vyžaduje-li to zájem dítěte. Obdobně v úpravě povinností ředitele školského zařízení pro výkon ústavní výchovy nebo ochranné výchovy v § 24 zák. č. 109/2002 Sb. je zakotvena povinnost ředitele ústavního zařízení, aby dal příslušnému soudu podnět ke zrušení ústavní výchovy, pokud pominuly důvody pro její nařízení, nebo podnět ke zrušení ochranné výchovy, jestliže bylo dosaženo účelu ochranné výchovy nebo jestliže pominuly před jejím započetím okolnosti, pro něž byla uložena. 

	Soud je povinen zabývat se všemi došlými podněty, které se týkají výchovy dítěte nebo péče o nezletilé dítě, a posoudit, zda nezakládají důvod pro vydání usnesení soudu o zahájení řízení ve věci soudu o nezletilé bez návrhu v souladu s § 13 z. ř. s. 

	Legislativní poznámka č. 12 k § 14 odst. 6, která odkazuje na úpravu vyřizování podnětů soudem v § 178 o. s. ř., je již neaktuální. Jak již bylo uvedeno výše, s účinností od 1. ledna 2014 je postup soudu při vyřizování podnětů a upozornění týkajících se péče o nezletilé dítě upraven v § 474 z. ř. s. 

K odst. 7 až 11 
 
	Legislativní úprava povinností obecního úřadu obce s rozšířenou působností při poskytování součinnosti soudu v rámci výkonu soudního rozhodnutí navazuje zejména na zvláštní ustanovení ohledně výkonu rozhodnutí v zákoně o zvláštních řízeních soudních, konkrétně na ustanovení o výkonu předběžného opatření soudu o úpravě poměrů dítě (§ 497-499), a na ustanovení o výkonu rozhodnutí o péči o nezletilé dítě (§ 500-510). Podrobnosti k postupu soudu a orgánu sociálně-právní ochrany dětí při výkonu rozhodnutí jsou pak upraveny v prováděcí Instrukci č. j. 142/2007-ODS-Org ze dne 5. dubna 2007, kterou se upravuje postup při výkonu soudních rozhodnutí ve věcech péče o nezletilé (dále jen „Instrukce“). S účinností od 1. 2. 2016 došlo ke změně této Instrukce, a to na základě Instrukce Ministerstva spravedlnosti, Ministerstva vnitra, Ministerstva zdravotnictví, Ministerstva školství, mládeže a tělovýchovy a MPSV č. j. 33/2013-OD-Org ze dne 22. prosince 2015. Na Instrukci odkazuje rovněž § 68 odst. 2 vyhlášky o jednacím řádu pro okresní a krajské soudy. 

	Z úpravy zákona o zvláštních řízeních soudních a prováděcí Instrukce vyplývá povinnost obecního úřadu obce s rozšířenou působností poskytnout soudu součinnost při umístění dítěte do péče fyzické osoby nebo zařízení, které bylo nařízeno předběžným opatřením soudu podle § 452 z. ř. s. (viz § 497 odst. 2). Ve fázi před nařízením výkonu rozhodnutí o úpravě péče o dítě nebo styku s dítětem je soud oprávněn požádat též příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí (obecní úřad obce s rozšířenou působností), aby působil na povinného k dobrovolnému plnění soudního rozhodnutí nebo soudem schválené dohody o péči o nezletilé dítě a o úpravě styku s ním anebo rozhodnutí o navrácení dítěte, aniž by bylo třeba nařizovat výkon rozhodnutí (§ 501 odst. 2 z. ř. s.). Další forma součinnosti obecního úřadu obce s rozšířenou působností se předpokládá v případě, že soud rozhodne o nařízení výkonu rozhodnutí, které spočívá v uložení povinnosti osobám, za jejichž účasti má být realizován styk dítěte s rodičem, jiným příbuzným nebo s jinou osobou společensky blízkou dítěti (viz § 927 obč. zák.), aby byl styk vykonáván pod dohledem orgánu sociálně-právní ochrany dětí podle § 503 odst. 1 písm. c) z. ř. s. Konečně pak může soud požadovat potřebnou součinnost ze strany obecního úřadu obce s rozšířenou působností v případě, kdy je soudem nařízen výkon rozhodnutí odnětím dítěte proti tomu, u koho dítě podle rozhodnutí soudu nebo soudem schválené dohody nemá být, a předáním dítěte osobě nebo zařízení, do jejichž péče bylo dítě soudním rozhodnutím svěřeno. Totéž platí i pro výkon rozhodnutí, kterým se dítě předává osobě, jíž rozhodnutí nebo dohoda přiznává právo na styk s dítětem po omezenou dobu. Zde je však třeba zdůraznit, že zákon výslovně stanoví, že za účelem výkonu rozhodnutí o styku dítěte s rodičem je možné odnětí dítěte nařídit pouze ve výjimečných případech (§ 504 a § 508 z. ř. s.). 

	Výkon rozhodnutí odnětím dítěte by neměl být nařizován zejména tehdy, když dítě styk s oprávněním rodičem odmítá. Nelze totiž prostřednictvím výkonu rozhodnutí nutit dítě proti jeho vůli k něčemu, co je jeho základním právem a nikoliv povinností, tj. udržovat pravidelný osobní kontakt s rodičem, v jehož péči se dítě nenachází (viz čl. 9 odst. 3 Úmluvy o právech dítěte, § 888 obč. zák.). Jak judikoval Ústavní soud ČR, institut nařízení výkonu rozhodnutí není určen k tomu, aby se stal nástrojem násilné změny projevů vůle nezletilého dítěte (viz níže nález III. ÚS 3462/14). 

	Pokud soud provádí výkon předběžného opatření soudu podle § 452 z. ř. s., anebo pokud nařídil odnětí dítěte k provedení výkonu rozhodnutí o úpravě péče o dítě, o úpravě styku s dítětem nebo o navrácení dítěte podle § 504 a § 508 z. ř. s., je příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností povinen na žádost soudce nebo soudního vykonatele, který provádí výkon rozhodnutí, zajistit účast svého zaměstnance při provádění výkonu rozhodnutí, a to i tehdy, je-li výkon prováděn mimo stanovenou pracovní dobu (viz § 8 Instrukce). Před zahájením vlastního výkonu rozhodnutí soudce nebo soudní vykonavatel projedná s příslušným obecním úřadem obce s rozšířenou působností vhodný postup a o tomto projednání učiní záznam do spisu. Orgán sociálně-právní ochrany dětí posoudí, zda navrhovaný postup při výkonu rozhodnutí není v rozporu se zájmem dítěte a zda nehrozí nepřijatelný zásah do psychického a citového vývoje dítěte nebo jiný neodůvodněný zásah do jeho práv. Dále by měl tento orgán soud upozornit na nutnost zajištění zvláštních podmínek (např. při přepravě dítěte), jsou-li mu známy z jeho činnosti, a poskytnout soudu potřebnou součinnost při jejich zajišťování. Zaměstnanec orgánu sociálně-právní ochrany dětí přítomný výkonu rozhodnutí může v odůvodněných případech navrhnout, aby byl výkon rozhodnutí přerušen nebo odložen na pozdější dobu, jestliže by okamžité provedení výkonu mohlo dítěti způsobit vážnou újmu na zdraví nebo jinak ohrozit jeho psychický nebo citový vývoj. Soudce nebo soudní vykonavatel, který provádí výkon rozhodnutí soudu, je povinen takovému návrhu přítomného zaměstnance orgánu sociálně-právní ochrany dětí vyhovět a ve výkonu rozhodnutí dále nepokračovat, ledaže by v důsledku přerušení nebo odložení výkonu rozhodnutí hrozilo nebezpečí z prodlení nebo zmaření výkonu rozhodnutí. 

	Při provádění výkonu soudního rozhodnutí je třeba na prvním místě důsledně dbát ochrany práv a oprávněných zájmů dítěte a je třeba postupovat citlivě s ohledem na dítě tak, aby nedošlo k nepřijatelnému zásahu do jeho psychického a citového vývoje nebo jinému neodůvodněnému zásahu do jeho práv (§ 497 odst. 3 ve spojení s § 508 odst. 2 z. ř. s., § 6 Instrukce). Nevylučují-li to okolnosti případu, jsou osoby zúčastněné provádění výkonu rozhodnutí povinny informovat dítě o důvodech a všech krocích spojených s výkonem rozhodnutí s ohledem na věk a rozumové schopnosti dítěti. Povinností zaměstnance obecního úřadu obce s rozšířenou působností, který se účastní provádění výkonu předběžného opatření soudu podle § 452 z. ř. s. nebo výkonu rozhodnutí soudu odnětím dítěte podle § 504 z. ř. s., je poskytnout dítěti potřebné vysvětlení nastalé situace, a to způsobem odpovídajícím jeho věku a rozumové vyspělosti, nevylučují-li to okolnosti případu, z. ř. s. a Instrukce kromě povinnosti vysvětlit dítěti důvody, které vedly k výkonu rozhodnutí, stanoví rovněž povinnost informovat dítě o tom, kam bude převezeno, a zodpovědět dítěti otázky, které při výkonu rozhodnutí položí. Tyto povinnosti svědčí na prvním místě soudci nebo soudnímu vykonateli, který provádí výkon rozhodnutí a je odpovědný za jeho průběh, avšak na žádost soudce či soudního vykonavatele nebo s jejich souhlasem může požadované informace sdělit dítěti rovněž přítomný zaměstnanec obecního úřadu obce s rozšířenou působností. Je-li to možné, je nutné umožnit dítěti vzít si věci osobní potřeby a věci zvláštní obliby, zejména hračky, a umožnit mu rozloučit se s rodiči nebo jinými osobami na základě přání dítěte, pokud to okolnosti výkonu rozhodnutí nevylučují a nemůže tím být ohroženo zdraví nebo psychický vývoj dítěte. V případě potřeby orgán sociálně-právní ochrany dětí poskytne nebo zprostředkuje odbornou pomoc dítěti, popř. rodičům nebo jiným osobám odpovědným za výchovu dítěte. Odbornou pomocí se rozumí zejména pomoc dětského psychologa nebo jiná vhodná odborná poradenská pomoc. Poskytnutí nebo zprostředkování odborné pomoci může zahrnovat i zajištění účasti dětského psychologa při provádění výkonu rozhodnutí, kterým dochází k odnětí dítěte z výchovy jednoho z rodičů nebo jiné osoby. 

	Má-li být dítě na základě předběžného opatření soudu nebo rozsudku soudu umístěno do zařízení pro výkon ústavní výchovy, střediska výchovné péče nebo do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, zajistí obecní úřad obce s rozšířenou působností pro účely umístění dítěte do zařízení lékařský posudek o zdravotní způsobilosti dítěte k umístění do zařízení a písemné vyjádření registrujícího poskytovatele zdravotních služeb v oboru praktické lékařství pro děti a dorost o aktuálním zdravotním stavu dítěte. Pokud dítě nemá registrujícího praktického lékaře pro děti a dorost nebo není znám, anebo není možné zajistit písemné vyjádření registrujícího lékaře před provedením výkonu rozhodnutí, měl by orgán sociálně-právní ochrany dětí zajistit písemné vyjádření o aktuálním zdravotním stavu dítěte u jiného poskytovatele zdravotních služeb v oboru praktické lékařství pro děti a dorost (viz § 8 Instrukce). Pokud je dítě v rámci výkonu rozhodnutí soudu umisťováno do diagnostického ústavu, je při přijetí dítěte k pobytu povinen obecní úřad obce s rozšířenou působností předložit doklady uvedené v § 5 odst. 5 zák. č. 109/2002 Sb., konkrétně pravomocné rozhodnutí nebo předběžné opatření soudu, osobní list, rodný list, občanský průkaz nebo v případě cizinců cestovní pas dítěte, poslední školní vysvědčení nebo výpis z katalogového listu s vyznačením roku školní docházky, průkaz zdravotní pojišťovny, očkovací průkaz a lékařský posudek o zdravotní způsobilosti k umístění dítěte do diagnostického ústavu ne starší 3 dnů a písemné vyjádření lékaře o aktuálním zdravotním stavu dítěte. Povinnost předložit tytéž doklady platí i v případě, že je dítě umisťováno přímo do dětského domova nebo dětského domova se školou bez jeho předchozího pobytu v diagnostickém ústavu. Není-li možno ze závažných důvodů při přijetí dítěte na základě předběžného opatření předložit některý z uvedených dokladů s výjimkou rozhodnutí o předběžném opatření a písemného vyjádření lékaře o aktuálním zdravotním stavu dítěte, zajistí orgán sociálně-právní ochrany dětí jejich předložení bez zbytečného odkladu dodatečně. 

	Soudní vykonavatel stanoví způsob dopravy dítěte do zařízení pro výkon ústavní výchovy, střediska výchovné péče nebo zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc (viz § 9 Instrukce). V prvé řadě se přitom použije služebního vozidla soudu a nemá-li příslušný okresní soud vozidlo přiděleno, použije se vozidla jiného nejbližšího okresního soudu nebo krajského soudu. Dopravu dětí mladších 3 let soudní vykonavatel zajistí vozidlem zdravotnické dopravní služby, která je nejbližší místu pobytu dítěte, a vyžádá si rovněž doprovod zdravotnického pracovníka při převozu dítěte. Nelze-li z objektivních důvodů zajistit přepravu dítěte do zařízení vozidlem soudu nebo zdravotnické dopravní služby, musí soud zajistit dopravu dítěte jiným vhodným způsobem, zejména využitím služebního vozidla Policie ČR, obecní policie nebo samotného zařízení, do něhož má být dítě umístěno. Na žádost soudu lze využít k přepravě dítěte rovněž služební vozidlo místně příslušného orgánu sociálně-právní ochrany, avšak pouze za předpokladu, že vnitřní předpisy příslušného obecního úřadu obce s rozšířenou působností tuto možnost výslovně připouštějí. Výdaje vzniklé v souvislosti s dopravou dítěte platí soud, a to i v případě, že k dopravě bylo na žádost soudu použito vozidlo jiného orgánu (policie, orgánu sociálně-právní ochrany), zdravotnické vozidlo nebo vozidlo dotčeného zařízení (viz § 17 Instrukce). Je tedy nutné zdůraznit, že orgán sociálně-právní ochrany není podle zákona ani Instrukce povinen zajišťovat přepravu dítěte v rámci výkonu předběžného opatření nebo rozsudku soudu, ledaže se rozhodne vyhovět v této věci žádosti soudu a že mu vnitřní předpisy upravující autoprovoz dovolují využití služebního vozidla k tomuto účelu. 

	Specificky je upravena situace, kdy má být po právní moci rozsudku o nařízení ústavní výchovy dítě přemístěno ze zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc do zařízení pro výkon ústavní výchovy. V tomto případě není povinen zajistit přepravu dítěte soud, ale příslušné zařízení pro výkon ústavní výchovy ve spolupráci se zařízením pro děti vyžadující okamžitou pomoc. V případě, že je dítě přemisťováno ze zařízení pro výkon ústavní výchovy do jiného zařízení pro výkon ústavní výchovy, jsou tato zařízení povinna zajistit toto přemístění ve vzájemné spolupráci. 

	Má-li být výkon rozhodnutí odnětím dítěte nebo výkon předběžného opatření soudu výjimečně proveden v době, kdy je dítě ve škole nebo ve školském zařízení, uvědomí o tom soudní vykonavatel bezprostředně před jeho provedením ředitele nebo učitele dítěte a současně požádá o to, aby dítě bylo na chystaný výkon rozhodnutí připraveno (§ 7a Instrukce). Výkonu rozhodnutí pak nesmí být přítomny ostatní děti, které školu nebo školské zařízení navštěvují. Je-li dítě v době výkonu rozhodnutí umístěno v zařízení poskytovatele zdravotních služeb, uvědomí soudní vykonavatel zařízení o nařízeném výkonu rozhodnutí a zařídí jeho vydání při propuštění jen tomu, komu bylo svěřeno do výchovy. 

	Pokud je soudem rozhodnuto o nařízení výkonu rozhodnutí, kterým je uložena povinnost vykonávat styk s dítětem pod dohledem orgánu sociálně-právní ochrany podle § 503 odst. 1 písm. c) z. ř. s., soud prováděním dohledu nad výkonem styku oprávněné osoby s dítětem pověří obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu je dítě hlášeno k trvalému pobytu. Tento pověřený orgán sociálně-právní ochrany může požádat o součinnost při provádění dohledu jiný obecní úřad obce s rozšířenou působností v jehož obvodu se nachází bydliště dítěte nebo osoby oprávněné ke styku s dítětem (§ 14 Instrukce). Před nařízením dohledu nad výkonem styku oprávněné osoby s dítětem si musí místně příslušný okresní soud vyžádat od orgánu sociálně-právní ochrany dětí vyjádření zejména ohledně rozsahu a formy dohledu, určení místa, kde se bude styk s dítětem uskutečňovat, a dalších podmínek provádění dohledu. Dohled nad výkonem styku nemůže pověřený obecní úřad obce s rozšířenou působností provádět prostřednictvím zaměstnance, s nímž je na dobu provádění dohledu dohodnuta pracovní pohotovost pro účely zajištění nepřetržitého výkonu sociálně-právní ochrany dětí mimo pracovní dobu a ve dnech pracovního klidu. Zaměstnanci orgánu sociálně-právní ochrany, který je určen k zajišťování dohledu nad výkonem styku, zaměstnavatel předem rozvrhne pracovní dobu tak, aby tomuto zaměstnanci nebylo nutné z důvodu zajišťování dohledu nařizovat práci přesčas, ledaže je nařízení práce přesčas výjimečně nezbytné z vážných provozních důvodů a s ohledem na plnění jiných úkolů orgánu sociálně-právní ochrany. 

Judikatura:

Ochranná výchova tedy jako jedno z ochranných opatření, které má sloužit k dosažení účelu trestního zákona, je druhem trestněprávní sankce. Naproti tomu ústavní výchova představuje výchovné opatření, které má vytvořit co nejpříznivější podmínky pro výchovu nezletilého dítěte a je především výchovným, nikoliv represivním opatřením. Je také v mnoha případech nařizována tehdy, když se výchovu dítěte nepodařilo zajistit jinou individuální péčí, například i v situaci vyvolané faktickou absencí vhodné osoby, která by mohla výchovu zajistit. Reálně tedy přicházejí v úvahu i situace, kdy nezletilý svým chováním nemusel před nařízením ústavní výchovy sám zavdat příčinu k tomuto opatření, kterým pak soud řeší v zájmu dítěte zajištění jeho řádné výchovy. Ústavní výchovu tedy nelze chápat jako formu sankce nebo povinnosti dítěti uložené, přitom pominou-li podmínky, které si nařízení ústavní výchovy vynutily, soud ústavní výchovu zruší. Na ústavní výchovu je proto třeba pohlížet jako na krajní případ řešení řádně nezajištěné výchovy dítěte tak, jak to má na mysli Úmluva o právech dítěte, z hlediska jejichž ustanovení je třeba podle názoru Ústavního soudu napadené ustanovení posuzovat. 
(Pl. ÚS 31/96) 
Důvodem pro nařízení ústavní výchovy dítěte nemohou být samy o sobě materiální nedostatky rodiny, zvláště pak její špatné bytové poměry. (...) Za vážné narušení výchovy dítěte je nutno považovat skutečnost, že rodiče zanedbávají své povinnosti při výchově dětí, vytvářejí pro ně nevhodné rodinné prostředí nebo přímo ohrožují jejich duševní, tělesný nebo mravní vývoj a děti je třeba z výchovy vlastní rodiny odejmout, nebo když rodiče ani při náležitém úsilí nemohou zvládnout výchovu dětí pro nedostatky v jejich duševním, tělesném nebo mravním vývoji, anebo když z objektivních důvodů na rodičích nezávislých není možno zajistit výchovu dětí ve vlastní rodině, přičemž zpravidla nejde o děti, v jejichž chování by byly zjištěny vážné závady (srov. zprávu bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 10.5.1981, sp. zn. Cpj 228/81, uveřejněnou ve zvláštním čísle Bulletinu Nejvyššího soudu ČSR, roč. 1981, s. 83). 
I když jsou shora uvedené formální předpoklady splněny a soud může o nařízení ústavní výchovy rozhodovat, je nezbytné, aby s ohledem na výše uvedená východiska byly doloženy závažné skutečnosti, které rozdělení (roztržení) rodiny odůvodňují. Takovou skutečností nikdy nemůže být sama o sobě jen majetková nedostatečnost rodiny (zejména rodičů) projevující se především nevhodnými nebo nedostatečnými podmínkami k bydlení. Sama tato okolnost totiž nenaplňuje žádný ze zákonných předpokladů, které mohou být důvodem pro nařízení ústavní výchovy. Nejde o případ, kdy je výchova dítěte vážně ohrožena nebo vážně narušena, ani o případ, kdy z jiných závažných důvodů nemohou rodiče výchovu dítěte zabezpečit (tak tomu je - jak výše uvedeno - byl-li zjištěn nedostatek citového zázemí nebo znepokojivý zdravotní stav či psychická nerovnováha u rodičů). Navíc pouhá "chudoba" nebo nedostatek bydlení jsou řešitelné za pomoci orgánů státu či orgánů územní samosprávy (srov. slova "Rodičovství a rodina jsou pod ochranou zákona. Zvláštní ochrana dětí a mladistvých je zaručena." v ustanovení čl. 32 odst. 1 Listiny základních práv a svobod a čl. 8 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod), které stát a orgány územní samosprávy za tímto účelem vytvářejí. Je-li však tato okolnost doprovázena další skutečností (dalšími skutečnostmi), jako je např. psychický stav rodičů nebo jejich nedostatečné citové, výchovné a pedagogické schopnosti apod., může takto kumulovaně být materiální nedostatečnost rodiny, zvláště pak její špatné bytové poměry, rovněž důvodem pro nařízení ústavní výchovy. Obdobně může jít o splnění podmínek pro nařízení ústavní výchovy zejména tehdy, jde-li o případ, kdy majetková nedostatečnost rodiny, zvláště pak její špatné bytové poměry, jsou důsledkem zaviněného jednání rodičů (např. špatné hospodaření, hazardní hry, alkohol apod.) a odmítání (nezájem) uvedenou situaci řešit zejména za pomoci orgánů státu či orgánů územní samosprávy, jejichž náplní činnosti je právě takováto pomoc. Vždy však jen za splnění všech ostatních formálních předpokladů. 
Nebude-li za situace, kdy důvodem pro nařízení ústavní výchovy má být též materiální nedostatek, soudem spolehlivě zjištěno, že příslušné orgány státu samy, či prostřednictvím orgánů územní samosprávy poskytly, či byly připraveny poskytnout vychovateli pomoc ať již materiální, či poskytnutím rady o postupu jakým by sám zlepšil svou situaci a nalezl řešení svých problémů, pak ani nelze usuzovat na nezbytnost opatření spočívajícího v nařízení ústavní výchovy, neboť stát v takovém případě nedostál pozitivním závazkům, které jsou těsně spjaty s účinným respektováním rodinného života, a nebudou tak ani splněny podmínky pro nařízení ústavní výchovy. Jakmile je prokázána existence rodinného vztahu, musí orgány veřejné moci v zásadě jednat tak, aby se tento vztah mohl rozvíjet, a přijmout vhodná opatření za účelem sloučení rodiče s dítětem (Kutzner proti Německu, § 61). Nařízení ústavní výchovy je proto vždy potřeba považovat za dočasné opatření. Nabídku adekvátního řešení bytové situace může učinit i jiný subjekt než orgán státu či územní samosprávy, např. orgány církve, nevládní organizace apod. 
(NS Cpjn 202/2010) 
Mezi kritéria, která musí obecné soudy z hlediska nutnosti rozhodovat v nejlepším zájmu dítěte v řízení o úpravě výchovných poměrů vzít v potaz, patří zejména 
(1) existence pokrevního pouta mezi dítětem a o jeho svěření do péče usilující osobou; 
(2) míra zachování identity dítěte a jeho rodinných vazeb v případě jeho svěření do péče té které osoby; 
(3) schopnost osoby usilující o svěření dítěte do péče zajistit jeho vývoj a fyzické, vzdělávací, emocionální, materiální a jiné potřeby; a 
(4) přání dítěte [srov. též odst. 52 a násl. Obecného komentáře č. 14 Výboru pro práva dítěte č. 14 z 29.5.2013 o právu dítěte na to, aby jeho nejlepší zájmy byly předním hlediskem (General comment No. 14 on the right of the child to have his or her best interests taken as primary consideration), 2003, CRC/C/GC/14.]. 
U prvního kritéria, existence pokrevního pouta mezi dítětem a o jeho svěření do péče usilující osobou, je třeba vycházet ze skutečnosti, že rodina představuje primárně biologické pouto a teprve následně sociální institut [nález sp. zn. II. ÚS 568/06 ze dne 20.2.2007 (N 33/44 SbNU 399); k nutnosti ochrany biologického pouta mezi rodičem a dítětem srov. také rozsudek ESLP ve věci Keegan proti Irsku ze dne 26. května 1994 č. 16969/90; či rozsudek ESLP ve věci C. proti Finsku ze dne 9. května 2006 č. 18249/02]. Zároveň je však nutné mít na paměti, že pouhá biologická vazba mezi danou osobou a dítětem bez dalších právních či skutkových okolností svědčících o existenci úzkého osobního vztahu ještě nepředstavuje rodinný život ve smyslu čl. 8 EÚLP a že je zpravidla požadováno soužití dítěte a dané osoby (rozsudek ESLP ve věci Schneider proti Německu ze dne 15. září 2011 č. 17080/07, bod 80, či ve věci Anayo proti Německu ze dne 21. prosince 2010 č. 20578/07, bod 56). 
Dalším kritériem je míra zachování identity dítěte a jeho rodinných vazeb v případě jeho svěření do péče té které osoby. Při jakémkoliv zásahu do rodinného života musí obecné soudy vždy usilovat o to, aby byl takový zásah minimalizován, tedy (a) aby dítě nebylo odtrženo zejména od osob, k nimž má silnou náklonost, u nichž dlouhodobě setrvávalo a u nichž nachází svůj domov (rozsudek ESLP ve věci Hokkanen proti Finsku ze dne 23. září 1994 č. 19823/92, bod 64, či ve věci Maire proti Portugalsku ze dne 26. června 2003 č. 48206/99, bod 77) a od svých sourozenců (rozsudek ESLP ve věci Mustafa a Armagan proti Turecku ze dne 6. dubna 2010 č.4694/03); a (b) aby bylo svěřeno do péče osoby, která uznává roli a důležitost jiných blízkých osob v životě dítěte a která tedy kontaktu dítěte s takovým osobami v případě nebude bránit [viz bod 28 nálezu sp. zn. III. ÚS 1206/09 ze dne 23.2.2010 (N 32/56 SbNU 363); či rozsudek ESLP ve věci Diamante a Pelliccioni proti San Marinu ze dne 27. září 2011 č. 32250/08, bod 183]. Zároveň musí být mimo jiné minimalizován také zásah do soukromého života dítěte, jakožto unikátního jedince s vlastní identitou, tvořenou mimo jiné jeho národností, náboženským vyznáním či kulturní a jazykovou afiliací. 
Pod schopností osoby usilující o svěření dítěte do péče zajistit jeho vývoj a fyzické, vzdělávací, emocionální, materiální a jiné potřeby. Je nezbytné posuzovat zejména věk, zdravotní stav, materiální zabezpečení, výchovné a intelektuální schopnosti a morální integritu dané osoby a její chování k dítěti (rozsudek ESLP ve věci Lyubenova proti Bulharsku ze dne 18. října 2011 č. 13786/04, bod 73). 
U přání dítěte Ústavní soud konstatuje, že za předpokladu, že je dítě dostatečně rozumově a emocionálně vyspělé, je nutné jeho přání považovat za zásadní vodítko při hledání jeho nejlepšího zájmu. Současně však není možné, aby obecné soudy postoj nezletilého dítěte bez dalšího převzaly a aby své rozhodnutí založily toliko na jeho přání a nikoliv na pečlivém a komplexním posuzování jeho zájmů (nález sp. zn. II. ÚS 4160/12 ze dne 23.4.2013 či rozsudek ESLP ve věci C. proti Finsku ze dne 9. května 2006 č. 18249/02, body 57-59). Stejně tak není možné, aby přání dítěte bylo zjišťováno nevhodnými otázkami typu "U koho bys chtěl(a) bydlet?"; přání dítěte musí být zjišťováno komplexně, tj. zejména formou nepřímých otázek (zejména u mladších dětí), a ideálně v neformálním prostředí (tj. nikoliv v soudní síni, ale například v kanceláři soudce či jinde). V této souvislosti Ústavní soud konstatuje, že čím starší dítě je, tím větší má jeho názor váhu. Řečeno jinak, názor tříletého dítěte má daleko menší váhu než stanovisko patnáctiletého teenagera. U mladších dětí, zejména těch v předškolním věku, musí obecný soud hodnotit jejich názor s přihlédnutím k jejich věku a rozumové vyspělosti [srov. nález sp. zn. I. ÚS 2661/10 ze dne 2.11.2010 (N 219/59 SbNU 167), bod 54]. 
V souvislosti se zjišťováním přání dítěte Ústavní soud rovněž zdůrazňuje, že pokud bylo dítě již dříve svěřeno jednomu z rodičů do výlučné péče a nově se posuzuje možnost změny výchovných poměrů na střídavou péči, je možné, že se rodič, jenž měl dítě dosud v péči, snažil přání dítěte zmanipulovat (srov. rozsudek ESLP ve věci C. proti Finsku ze dne 9. května 2006 č. 18249/02, body 58), přičemž úkolem obecných soudů je tuto manipulaci pokud možno odstínit. 
Rozumová a emocionální vyspělost dítěte je rozhodná i při posouzení související otázky, kdo má přání dítěte zjišťovat - tj. zda tak musí činit obecný soud sám či zda postačí, pokud obecný soud učiní prostřednictvím orgánu sociálně-právní ochrany dětí, znaleckého posudku či prostřednictvím zástupce. Ústavní soud si je vědom, že nový občanský zákoník stanoví v § 867 odst. 2 in fine, že "o dítěti starším dvanácti let se má za to, že je schopno informaci přijmout, vytvořit si vlastní názor a tento sdělit" (důraz doplněn), nicméně považuje dosažení 12 let za nejzazší možnou hranici a konstatuje, že dostatečnou rozumovou a emocionální vyspělost, kdy je už dítě schopné uceleně prezentovat bez větší újmy svůj názor před soudem, je nutné posuzovat případ od případu (nelze například vyloučit, že i devítileté dítě bude natolik rozumově a emocionálně vyspělé na to, aby bylo vyslechnuto přímo před soudem), přičemž většina děti je schopna se vyjádřit ke svému budoucímu výchovnému uspořádání již po dosažení věku 10 let. Po dosažení této věkové hranice je nezbytné, nebrání-li tomu zvlášť významné okolnosti, zjistit přání dítěte přímo před soudem [srov. rozsudek ESLP ve věci Havelka a další proti České republice ze dne 21.6.2007 č. 23499/06, bod 62 (kde bylo nezletilým 11, 12 a 13 let); nález sp. zn. I. ÚS 2661/10 ze dne 2.11.2010 (N 219/59 SbNU 167), body 51-53 (kde byla nezletilá žákyní 4. třídy ZŠ); či nález sp. zn. III. ÚS 3007/09 ze dne 26.8.2010 (N 172/58 SbNU 503; kde bylo nezletilé 15 let)]. U dětí mladšího věku zpravidla postačí zjistit jeho názor prostřednictvím orgánu sociálně-právní ochrany dětí, znaleckého posudku či prostřednictvím opatrovníka; i v těchto případech ale platí, že znalecký posudek ani stanovisko orgánu sociálně-právní ochrany dětí není víc než zákon, a obecné soudy musí při posuzování názoru dítěte provést samostatnou právní úvahu, která bere v potaz všechny relevantní okolnosti (viz § 26 odst. 4 zákona o rodině a § 907 odst. 2 a 3 nového občanského zákoníku)]. 
(I. ÚS 2482/13) 
Výchovné působení rodiče na dítě, a to i ve smyslu rozhodnutí soudu o výchově, nikdy nesmí překročit racionální mez a mělo by respektovat rozhodnutí dítěte tak, aby byly naplněny požadavky stanovené v čl. 12 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte. Ve smyslu čl. 12 odst. 2 Úmluvy o právech dítěte je proto i v posuzovaném případě nezbytné, aby obecné soudy reflektovaly názory dítěte. Institut nařízení výkonu rozhodnutí není určen k tomu, aby se stal nástrojem násilné změny projevů vůle nezletilého dítěte, pokud jeho rozhodnutí nebylo úmyslně ovlivněno třetími osobami. Pokud nelze dítě i přes adekvátní výchovné působení přesvědčit, že má jít k otci, jeví se ukládání pokut jako nesmyslné a neplnící zákonem předvídaný účel, tj. zajistit splnění povinnosti. V souladu s principy vyjádřenými v Úmluvě o právech dítěte je vyloučeno, aby kterýkoli z rodičů nutil dítě k plnění povinností všemi prostředky. Sankční působení soudu tak postrádá reálný objekt, tedy vůlí ovlivnitelné lidské jednání, na které by mohlo reálně působit. 
(III. ÚS 3462/14) 
 
Související ustanovení: 

 § 10 odst. 1, 3, 5 - některé činnosti orgánů sociálně-právní ochrany, základní nástroje sociální práce, § 11 odst. 1 - poradenská činnost, § 12 odst. 1 - uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc mimo výchovná opatření, § 13 odst. 1 - správní výchovná opatření, § 13a - soudní výchovná opatření dočasného umístění dítěte v zařízení, § 16 odst. 1 - podání návrhu na vydání "rychlých" předběžných opatření, § 27a - pěstounská péče na přechodnou dobu 

Související předpisy: 

čl. 9 odst. 3 Úmluvy o právech dítěte, 

 § 812, § 818 až 821, § 856, § 858, § 865, § 868 až 873, § 888, § 925, § 971 až 974 obč. zák., 

 § 4, § 6, § 8, § 13, § 428, § 429, § 431, § 432, § 434, § 439, § 452, § 466 až 499, § 497 až 511, § 513 z. ř. s., 

§ 29 odst. 4, § 102, § 178 o. s. ř 

zák. č. 109/2002 Sb., 

 zák. o zdrav. službách, 

 zák. o soc. službách, 

§ 31 odst. 2 zák. o st. soc. podpoře, 

§ 12, § 13, 14, § 27 odst. 3 zák. č. 301/2000 Sb., o matrikách, jménu a příjmení, 

instrukce Ministerstva spravedlnosti, Ministerstva vnitra, Ministerstva zdravotnictví, Ministerstva školství, mládeže a tělovýchovy a Ministerstva práce a sociálních věcí ze dne 5. 4. 2007 č. j. 142/2007-ODS-Org, kterou se upravuje postup při výkonu soudních rozhodnutí o výchově nezletilých dětí 

Literatura:

Křístek, A. O relativní nezávaznosti rozhodnutí civilního soudu o ústavní výchově nezletilých. Právní rozhledy. 2016, č. 19, s. 671 a násl. 
Křístek, A. Stručně o soudních předběžných opatřeních v oblasti péče soudu o nezletilé. Právo a rodina. 2017, č. 1, s. 9-15. 
 
 § 15 

(Zajištění neodkladné - okamžité péče) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Návrhem se zajišťuje péče o dítě v případech, kdy dítěti z různých důvodů nezabezpečují péči rodiče nebo jiné osoby, které takovou péči zajišťovat mají. Často půjde o případy, kdy rodiče z důvodů zdravotních nebo z jiných vážných důvodů nemohou o dítě pečovat, může se však jednat i o neplnění povinností rodičů, a i v tomto případě je třeba se o dítě postarat. Pak je povinností [obecního úřadu], aby péči o takové dítě zajistil a o svém opatření informoval [obecní úřad obce s rozšířenou působností], který pak po zvážení konkrétního případu může učinit další opatření. 

	Tam, kde zřejmě bude péče rodičů nebo jiných osob odpovědných za péči o dítě absentovat dlouhodobě, bude třeba podat návrh soudu na vydání příslušného rozhodnutí o péči o dítě a o jeho výchově. 

K odst. 1 
 
	Povinnost k zajištění neodkladné péče o dítě, které se ocitlo bez péče přiměřené jeho věku a rozumové vyspělosti, přísluší obecnímu úřadu, v jehož obvodu se ohrožené dítě aktuálně nachází, a to v souladu s úpravou místní příslušnosti podle § 61 odst. 4. Je nutné zdůraznit, že uvedená povinnost náleží každému obecnímu úřadu I. stupně, nikoliv pouze obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností. Nicméně nachází-li se ohrožené dítě bez potřebné péče ve správním obvodu obecního úřadu, který zároveň neplní úkoly obecního úřadu obce s rozšířenou působností, je tento obecní úřad po zajištění neodkladné péče o dítě povinen neprodleně vyrozumět o situaci dítěte obecní úřad obce s rozšířenou působností za účelem přijetí dalších nezbytných opatření k ochraně dítěte. 

	Situace, kdy se nezletilé dítě ocitne bez péče přiměřené jeho věku a rozumové vyspělosti, může nastat bez zavinění rodičů nebo jiných osob odpovědných za výchovu dítěte, např. v důsledku jejich úmrtí nebo hospitalizace, o kterých se zákon výslovně zmiňuje, případně v důsledku jiné objektivní překážky bránící rodičům v zajištění péče o dítě (může se jednat např. i o dítě na útěku od rodičů nebo o dítě, které se nedopatřením ztratilo z dohledu rodičů). Opačným případem jsou však situace, ve kterých se dítě ocitá bez přiměřené péče v důsledku zanedbání náležitého dohledu a péče ze strany rodičů. V těchto případech může být naplněna i skutková podstata přestupku ponechání dítěte bez náležitého dozoru podle § 59 odst. 1 písm. g), jestliže je dítě v důsledku zanedbání dohledu vystaveno nebezpečí vážné újmy na zdraví nebo naopak způsobí újmu na zdraví nebo škodu na majetku jiné osobě. V těch nejzávažnějších případech, kdy je dítě rodičem nebo jinou odpovědnou osobu ponecháno bez potřebné péče s úmyslem vystavit dítě nebezpečí smrti nebo ublížení na zdraví a kdy je záchrana dítěte a poskytnutí pomoci opuštěnému dítěti věcí náhody (např. ponechání dítěte nízkého věku na opuštěném místě), pak přichází v úvahu i postih za spáchání trestného činu opuštění dítěte nebo svěřené osoby podle § 195 tr. zákoníku. 

	Obecní úřad může zajistit neodkladnou péči o dítě dočasným předáním dítěte do péče příbuzného, osoby blízké dítěti nebo rodině nebo do péče jiné důvěryhodné dospělé osoby (např. soused, sousedka), ale také do péče osoby vedené ve zvláštní evidenci osob, které mohou vykonávat pěstounskou péči na přechodnou dobu, dále předáním dítěte do dočasného dozoru ve školském nebo předškolním zařízení, které se v dané obci nachází (obecní škola nebo mateřská školka), předáním dítěte k zajištění dočasného, akutního pobytu v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, anebo předáním dítěte do péče zdravotnického zařízení (zejména v případě dětí útlého věku). 

K odst. 2 
 
	Obecní úřad obce s rozšířenou působností na základě oznámení obecního úřadu posoudí, zda je nezbytné přijímat další opatření k zabezpečení ochrany a péče o dítě, které se ocitlo bez péče přiměřené jeho věku a rozumové vyspělosti. Příslušným k přijetí oznámení obecního úřadu je obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož správním obvodu se nachází sídlo oznamujícího obecního úřadu I. stupně, nikoliv obecní úřad obce s rozšířenou působností podle místa trvalého pobytu dítěte, jak vyplývá z § 61 odst. 3 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Přijetí dalších opatření ze strany obecního úřadu obce s rozšířenou působností bude nezbytné zejména za situace, kdy překážka bránící v zajištění péče o dítě rodiči nebo jinými osobami odpovědnými za výchovu dítěte nebude jen přechodné povahy. Ani v takové situaci však nemusí být přijímání dalších opatření bezpodmínečně nutné, pokud např. rodič hospitalizovaný ve zdravotnickém zařízení vysloví souhlas s tím, že po dobu jeho hospitalizace bude péči o dítě zajišťovat příbuzný dítěte nebo jiná vhodná fyzická osoba v souladu s § 881 obč. zák. Rodič také může vyslovit souhlas s tím, aby dítě bylo na nezbytnou dobu umístěno na žádost obecního úřadu obce s rozšířenou působností do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc podle § 42 odst. 2 písm. b) a § 42 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Není-li možné zajistit souhlas rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte s tím, aby dítě bylo dočasně svěřeno do péče vhodné fyzické osoby nebo do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, je nezbytné, aby se obecní úřad obce s rozšířenou působností obrátil na soud s návrhem na nařízení předběžného opatření soudu podle § 924 obč. zák. a § 452 z. ř. s., kterým bude nařízeno předání dítěte do péče určené fyzické osoby nebo zařízení pro péči o děti, anebo bude rozhodnuto o svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu. Návrh na nařízení tzv. "rychlého" předběžného opatření soudu bude v souladu se zákonnými podmínkami pro vydání tohoto předběžného opatření odůvodněn tím, že se dítě ocitlo ve stavu nedostatku řádné péče. 

Související ustanovení: 

 § 16 odst. 1 - podání návrhu na vydání "rychlých" předběžných opatření, § 42 odst. 2 písm. b) - evidence a osobní spisová dokumentace chovanců, § 42 odst. 6 - obecné materiálně technické požadavky na prostory zařízení, § 59 odst. 1 písm. g) - přestupek zanedbání náležitého dozoru nad dítětem, § 61 odst. 3 písm. a), § 61 odst. 4 - místní příslušnost 

Související předpisy: 

 § 881 a § 924 obč. zák., 

 § 452 z. ř. s., 

 § 195 tr. zákoníku 

 § 16 

(Podání návrhu na vydání "rychlých" předběžných opatření) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Jedná-li se o závažný případ, kdy se dítě ocitne [ve stavu nedostatku řádné] péče, nebo dojde-li k ohrožení [nebo narušení normálního vývoje nebo jiného důležitého zájmu] dítěte (nejčastěji jde o případy naprostého zanedbání péče o dítě, týrání dítěte nebo zneužívání dítěte), je [obecní úřad obce s rozšířenou působností] povinen podat návrh soudu na vydání předběžného opatření podle [§ 924 obč. zák. ve spojení s § 452 a násl. z. ř. s.]. V takovém případě se řeší podle citovaného ustanovení situace dítěte okamžitě. 

	K zák. č. 303/2013 Sb.: Návrh na doplnění § 16 zákona č. 359/1999 Sb. reaguje na úpravu oprávnění obecního úřadu obce s rozšířenou působností v § 379 odst. 2 zákona o zvláštních řízeních soudních, aby jménem nezletilého dítěte podal návrh na nařízení předběžného opatření ve věci ochrany proti domácímu násilí. V souladu s § 61 odst. 3 zákona č. 359/1999 Sb. by k podání návrhu na vydání tohoto předběžného opatření byl příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu se dítě nachází. 

K odst. 1 
 
	V § 924 obč. zák. jsou upraveny podmínky pro nařízení předběžného opatření soudu, kterým se upravují poměry dítěte a nařizuje se umístění dítěte ve vhodném výchovném prostředí u fyzické osoby nebo v zařízení, které je v usnesení soudu označeno. Z procesního hlediska je postup soudu při nařízení předběžného opatření podle § 924 obč. zák. upraven v § 452 a násl. z. ř. s. Výkon předběžného opatření soudu podle § 924 obč. zák. je pak upraven v § 497 a násl. z. ř. s. V návaznosti na úpravu občanského zákoníku a zákona o zvláštních řízeních soudních byl novelizován rovněž § 16 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, pokud jde o stanovení podmínek, za kterých je obecní úřad obce s rozšířenou působností povinen podat soudu návrh na nařízení předběžného opatření o úpravě poměrů dítěte na nezbytnou dobu. 

	Vhodným prostředím, do kterého může být dítě předběžným opatřením soudu umístěno, se rozumí výchovné prostředí u fyzické osoby nebo zařízení způsobilého zajistit nezletilému řádnou péči s ohledem na jeho fyzický a duševní stav, jakož i rozumovou vyspělost a umožnit realizaci případných jiných opatření stanovených předběžným opatřením. Předběžným opatřením podle § 452 z. ř. s. je možné nařídit také svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu, po kterou rodič nemůže dítě ze závažných důvodů vychovávat, nebo po jejímž uplynutí lze dítě svěřit do péče před osvojením, dát souhlas rodiče s osvojením či rozhodnout o tom, že není třeba souhlasu rodiče k osvojení. V tomto případě lze dítě svěřit pouze do péče fyzické osoby, která je zařazena v evidenci krajského úřadu podle § 27a zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tj. v evidenci osob, které mohou vykonávat pěstounskou péči na přechodnou dobu. Má-li být soudem nařízeno předání dítěte do náhradní péče určitého zařízení, je nutné, aby jak v návrhu na nařízení předběžného opatření, tak i ve výroku předběžného opatření bylo dané zařízení označeno uvedením jeho názvu a adresy sídla. 

	V souladu s dosavadní úpravou i nadále platí, že soud může nařídit předběžné opatření výlučně na návrh orgánu sociálně-právní ochrany dětí (obecního úřadu obce s rozšířenou působností), o kterém je povinen rozhodnout bezodkladně, nejpozději ve lhůtě do 24 hodin od podání návrhu (vzhledem k tomu se v praxi běžně hovoří o tzv. "rychlém" předběžném opatření soudu). Podmínky pro nařízení předběžného opatření soudu jsou vymezeny tak, že soud předběžným opatřením upraví poměry dítěte na nezbytnou dobu a nařídí umístění dítěte do vhodného prostředí, jestliže: 
 
- se dítě ocitlo ve stavu nedostatku řádné péče nebo 
 
- je-li vážně ohrožen nebo narušen život dítěte, jeho normální vývoj nebo jiný důležitý zájem. 
	Nově se také upřesňuje, že soud může nařídit předběžné opatření bez ohledu na to, zda tu je či není osoba, která má právo o dítě pečovat. 
 
	Znamená to, že oproti předchozí úpravě podmínek pro nařízení předběžného opatření byl předpoklad ohrožení nebo narušení "příznivého vývoje dítěte" nahrazen podmínkou ohrožení nebo narušení "normálního vývoje". V praxi by však při posuzování toho, zda je naplněn uvedený předpoklad pro nařízení předběžného opatření soudu, nemělo dojít k podstatným změnám. Je sice pravdou, že spojení "normální vývoj" není úplným synonymem k pojmu "příznivý vývoj", avšak na druhou stranu lze konstatovat, že dojde-li orgán sociálně-právní ochrany dětí a soud k závěru, že se dítě nevyvíjí příznivě, lze z toho zároveň dovodit, že se dítě nevyvíjí normálně, neboť příznivý vývoj dítěte po stránce tělesné, rozumové, citové a mravní je třeba považovat za normální vývoj dítěte. Vážné ohrožení nebo narušení zdraví dítěte sice není výslovně uvedeno jako důvod pro nařízení předběžného opatření soudu, nicméně může být podřazeno pod širší kategorii ohrožení nebo narušení "jiného důležitého zájmu" dítěte. 

	Pro nařízení předběžného opatření postačuje, že se dítě ocitlo "ve stavu nedostatku řádné péče". Určitá péče o dítě tudíž může být v okamžiku nařízení předběžného opatření soudu vykonávána, ale tato péče není hodnocena jako dostatečná a řádná. Souhrnem lze proto konstatovat, že úprava § 924 obč. zák. a § 452 z. ř. s. rozšiřuje v tomto ohledu zákonné podmínky pro nařízení tzv. "rychlého" předběžného opatření soudu v porovnání s právním stavem, který zde byl do 31. prosince 2013. 

	Je nezbytné, aby orgány sociálně-právní ochrany dětí při podávání návrhu soudu na nařízení předběžného opatření podle § 924 obč. zák. zohledňovaly nejen znění zákona, ale konstantní judikaturu Ústavního soudu ČR (viz např. nález IV. ÚS 2244/09 a nález II. ÚS 2546/10), Nejvyššího soudu České republiky (viz zejména stanovisko občanskoprávního a obchodního kolegia Nejvyššího soudu České republiky Cpjn 202/2010) i judikaturu Evropského soudu pro lidská práva, který se opakovaně zabýval stížnostmi proti České republice na porušení práva na ochranu rodinného života (viz zejména rozsudek ve věci Wallová a Walla proti České republice a ve věci Havelka a ostatní proti České republice). Ze zmíněné judikatury a zhodnocení praxe vyplývají následující závěry pro činnost orgánů sociálně-právní ochrany dětí a soudu při podávání návrhů na nařízení předběžného opatření o úpravě poměrů dítěte a při rozhodování o těchto návrzích: 
 
a) Na základě "rychlého" předběžného opatření soudu podle § 924 obč. zák. a § 452 z. ř. s. je přípustné odebrat dítě z péče rodičů pouze v situaci, kdy je prokázána naléhavá potřeba rychlého operativního zákroku k ochraně života nebo příznivého vývoje dítěte a kdy nelze dítěti zajistit potřebnou ochranu jinými prostředky (např. rozhodnutím soudu o výchovném opatření podle § 13 nebo § 13a zák. o soc.-práv. ochraně dětí, případně jiným rozhodnutím soudu ve věci samé). Institut "rychlého" předběžného opatření soudu podle § 924 obč. zák. lze využít k ochraně dítěte v případě, že zjištěné skutečnosti svědčí o jeho bezprostředním ohrožení, a nikoliv tehdy, když se rozhodné skutečnosti nedaří zjistit a existují o nich pochybnosti. 
 
b) Rozhodnutí o odebrání dítěte z péče rodičů nemůže vycházet pouze z pochybností o tom, v jakých podmínkách bude rodič dítě vychovávat, jestliže jsou tyto pochybnosti založeny na poznatcích o dosavadním způsobu života rodiče nebo nespolupráci rodiče s příslušnými orgány a není spolehlivě zjištěno, že rodič skutečně nemá zabezpečeny základní podmínky nezbytné pro výchovu dítěte. Nedostatek informací o poměrech rodiče nelze automaticky vykládat v jeho neprospěch a vyvozovat z něj stav ohrožení dítěte a nezpůsobilost rodiče zajistit péči dítě. 
 
c) Rozdělení rodiny představuje až nejkrajnější opatření, které je možné k ochraně dítěte přijmout, a proto je nezbytné, aby byly doloženy závažné skutečnosti, které rozdělení (roztržení) rodiny odůvodňují. Takovou skutečností nikdy nemůže být sama o sobě jen majetková nedostatečnost rodiny (zejména rodičů) projevující se především nevhodnými nebo nedostatečnými podmínkami k bydlení. Pouhá "chudoba" nebo nedostatek bydlení jsou řešitelné za pomoci orgánů státu či orgánů územní samosprávy. Je-li však tato okolnost doprovázena dalšími skutečnostmi, jako je např. psychický stav rodičů nebo jejich nedostatečné citové, výchovné a pedagogické schopnosti apod., může takto kumulovaně být materiální nedostatečnost rodiny, zvláště pak její špatné bytové poměry, rovněž důvodem pro odejmutí dítěte z péče rodičů. Obdobně může jít také o případ, kdy majetková nedostatečnost rodiny, zvláště pak její špatné bytové poměry, jsou důsledkem zaviněného jednání rodičů (např. špatné hospodaření, hazardní hry, alkohol apod.) a nezájmu či odmítání uvedenou situaci řešit zejména za pomoci orgánů státu či orgánů územní samosprávy, jejichž náplní činnosti je právě takováto pomoc. 
 
d) Skutečnost, že se kvůli postoji rodiče opakovaně nepodařilo a nedaří ověřit bytové a sociální podmínky, ve kterých hodlá rodič o dítě pečovat, nemůže vést k automatickému výkladu, že je vážně ohrožen normální vývoj dítěte nebo jiný důležitý zájem. K případnému odebrání dítěte z péče rodiče lze přistoupit v situaci, kdy jsou pozitivně zjištěny skutečnosti svědčící o vážném ohrožení nebo narušení výchovy dítěte či jeho příznivého vývoje, a nikoliv tehdy, když se rozhodné skutečnosti nedaří zjistit a existují o nich pochybnosti. Opačný výklad znamenal nepřípustné přenesení důkazního břemene na rodiče v tom smyslu, že pokud neprokáže vhodné podmínky k zajištění péče o dítě, má se za to, že je dítě ohroženo ve svém příznivém vývoji a že rodič není schopen uspokojivě zabezpečit potřeby dítěte. 
 
e) Z faktu, že se rodič staví odmítavě ke komunikaci se soudem, s orgánem sociálně-právní ochrany dětí nebo jinými orgány, nelze usuzovat, že rodič nebude schopen se o dítě řádně postarat a že k němu nebude mít kladný vztah. Nespolupráci rodičů s orgánem sociálně-právní ochrany dětí nebo s jinými orgány nelze považovat za legitimní důvod pro odejmutí dítěte z péče rodičů a jeho další setrvání v náhradní péči. 
 
f) Horší materiální podmínky rodiny (v porovnání s obecným standardem materiálního zabezpečení) nemohou samy o sobě odůvodňovat ohrožení dítěte a svěření dítěte do náhradní péče mimo jeho rodinu. Tento závěr je třeba zohlednit zejména při výkladu zákonné podmínky vážného ohrožení nebo narušení normálního vývoje dítěte, který v úpravě § 924 obč. zák. nahradil dosavadní pojem "příznivý vývoj" dítěte. 
 
	Příslušným k podání návrhu na nařízení předběžného opatření soudu je obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu se dítě v době podání návrhu nachází, bez ohledu na to, zda je ohrožené dítě v obvodu tohoto úřadu rovněž hlášeno k trvalému pobytu. Návrh podává obecní úřad obce s rozšířenou působností vždy k tomu okresnímu soudu, v jehož obvodu se nachází sídlo navrhovatele. S ohledem na krátkou lhůtu k rozhodnutí soud ve většině případů rozhoduje o návrhu orgánu sociálně-právní ochrany na nařízení předběžného opatření upravujícího poměry dítěte bez slyšení dítěte a jeho rodičů, zpravidla jen na základě návrhu orgánu sociálně-právní ochrany dětí a listin přiložených k návrhu. Usnesení soudu o předběžném opatření je vykonatelné okamžikem jeho vydání, tj. okamžikem zpracování a podepsání písemného vyhotovení usnesení soudu, a účastníkům řízení (zejména rodičům) se doručuje až při provedení výkonu rozhodnutí. Účastníkům, kteří nebyli výkonu rozhodnutí přítomni, se předběžné opatření doručuje dodatečně (viz § 458 z. ř. s.). Okresní soud, který předběžné opatření nařídil, také bezodkladně provede výkon předběžného opatření v součinnosti s orgánem sociálně-právní ochrany dětí. Výkon předběžného opatření spočívá v tom, že je zabezpečeno umístění dítěte do péče fyzické osoby nebo zařízení, které je označeno ve výroku předběžného opatření. V souladu s § 68 vyhlášky č. 37/1992 Sb., o jednacím řádu pro okresní a krajské soudy, může výkon předběžného opatření provádět buďto určený soudní vykonavatel, anebo si může provedení výkonu předběžného opatření vyhradit soudce. 

	K zabezpečení dodržení lhůty pro rozhodnutí o návrhu na nařízení předběžného opatření soudu, která je stanovena v § 456 z. ř. s., dohodne předseda okresního soudu pro dobu mimo rozvrženou pracovní dobu a dny pracovního klidu dosažitelnost soudce, kterému umožní přístup do budovy soudu, k přímé telefonní stanici, k telefaxu, do kanceláře, kde jsou uloženy spisy ve věcech péče soudu o nezletilé nebo ve věcech předběžných opatření, a použití kulatého úředního razítka. Pro účely zajištění bezodkladného výkonu předběžného opatření nařízeného soudem podle § 452 z. ř. s. pak dohodne předseda okresního soudu pro dobu mimo rozvrženou pracovní dobu a dny pracovního klidu také dosažitelnost soudního vykonavatele nebo jiného zaměstnance soudu, s výjimkou případu, kdy soudce výslovně prohlásí, že zabezpečí výkon předběžného opatření sám (viz § 116a vyhlášky o jednacím řádu pro okresní a krajské soudy). 

	Předběžné opatření soudu podle § 452 z. ř. s. trvá po dobu 1 měsíce od jeho vykonatelnosti, tj. ode dne vydání předběžného opatření. Pokud soud v této lhůtě zahájí řízení ve věci samé (řízení o úpravě výchovy dítěte), může být trvání předběžného opatření prodlouženo opakovaně vždy nejvýše o 1 měsíc s tím, že celková doba trvání předběžného opatření by zásadně neměla přesáhnout 6 měsíců od jeho vykonatelnosti, ledaže se v této půlroční lhůtě nepodařilo z objektivních důvodů skončit důkazní řízení ve věci samé. V § 468 odst. 3 z. ř. s. je výslovně zakotveno, že po nařízení předběžného opatření soudu podle § 452 z. ř. s. je soud příslušný podle místa bydliště dítěte vždy povinen zahájit usnesením řízení ve věci péče soudu o nezletilé, a to i bez návrhu orgánu sociálně-právní ochrany dětí. Specifická úprava platí pro trvání předběžného opatření soudu, kterým je nařízeno svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu, neboť toto předběžné opatření trvá po dobu 3 měsíců od jeho vykonatelnosti, s možností prodloužení jeho trvání až do vykonatelnosti rozsudku soudu ve věci samé. 

	Soud může o prodloužení doby trvání předběžného opatření rozhodnout sám z vlastního podnětu anebo z podnětu orgánu sociálně-právní ochrany dětí. Příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností může také kdykoliv během trvání předběžného opatření navrhnout soudu jeho zrušení (stejně jako rodiče dítěte), přičemž o tomto návrhu musí soud rozhodnout nejpozději ve lhůtě do 7 dnů od jeho podání. 

K odst. 2 
 
	Aktivní legitimace obecního úřadu obce s rozšířenou působností k podání návrhu na vydání předběžného opatření soudu k ochraně dítěte před domácím násilím vychází z úpravy ochrany manžela před domácím násilím, která je zakotvena v § 751 až 753 obč. zák. Podle této úpravy má manžel nebo rozvedený manžel právo navrhnout soudu, aby omezil nebo vyloučil právo druhého manžela bydlet v domě nebo bytě, v němž se nachází rodinná domácnost manželů, pokud se proti němu vyloučený manžel dopouští tělesného nebo duševního násilí, pro které je jejich další společné bydlení nesnesitelné. Omezení nebo vyloučení práva manžela v domě nebo bytě bydlet určí soud nejdéle na dobu šesti měsíců s tím, že jsou-li pro to zvlášť závažné důvody, může soud o tomto vyloučení nebo omezení rozhodnout na návrh opětovně. 

	Právo domáhat se ochrany proti domácímu násilí má však také každá jiná osoba, která žije spolu s manžely nebo rozvedenými manžely v rodinné domácnosti. V § 3021 společných ustanovení k občanskému zákoníku je pak stanoveno, že ustanovení o ochraně manžela před domácím násilím v § 751 až 753 se použijí také v případě společného bydlení jiných osob, než jsou manželé, zejména v případě nesezdaného soužití druha a družky nebo v případě společného bydlení registrovaných partnerů. Z hlediska působnosti orgánů sociálně-právní ochrany dětí je podstatné, že ochrany před domácím násilím se podle úpravy občanského zákoníku může domáhat rovněž nezletilé dítě, které je vystaveno tělesnému nebo duševnímu násilí ze strany rodiče nebo jiné osoby, se kterou dítě žije ve společné rodinné domácnosti. Touto jinou násilnou osobou, která ohrožuje dítě žijící s ní ve stejném domě nebo bytě, bývá velmi často manžel nebo druh rodiče, v některých případech rovněž zletilý sourozenec nebo vzdálenější příbuzný dítěte. V této souvislosti je důležité zdůraznit, že dítě nemusí být pouze přímou obětí fyzického násilí, které proti němu směřuje ze strany dospělé spolužijící osoby. Podle ustálené definice a náhledu odborné praxe je dítě považováno za nepřímou (sekundární) oběť domácího násilí, jestliže je "pouze" přítomno domácímu násilí, k němuž dochází mezi rodiči, mezi jinými osobami odpovědnými za výchovu dítěte nebo mezi dalšími osobami v domácnosti obývané dítětem. Dítě je však třeba považovat za sekundární oběť domácího násilí i v případě, že není osobně přítomno jednotlivým útokům pachatele domácího násilí vůči přímé oběti domácího násilí, tj. i když není v pozici tzv. očitého svědka domácího násilí. Příznivý citový, rozumový a mravní vývoj dítěte je ohrožen vždy, pokud dítě vyrůstá v domácnosti, ve které dochází k domácímu násilí mezi jinými osobami, a to i když dítě není očitým svědkem domácího násilí. Ve smyslu zákona o sociálně-právní ochraně dětí se jedná o dítě, které je ohrožováno násilím mezi rodiči nebo jinými osobami odpovědnými za výchovu dítěte, popřípadě násilím mezi dalšími fyzickými osobami [viz § 6 písm. g)]. Podle definice přijaté Světovou zdravotnickou organizací (WHO) je dítě, které se nachází v pozici svědka domácího násilí, považováno za psychicky týrané dítě. 

	Procesní provedení hmotněprávní úpravy ochrany před domácím násilím v občanském zákoníku má podobu předběžného opatření soudu ve věci ochrany proti domácímu násilí podle § 400 a násl. z. ř. s., které s účinností od 1. ledna 2014 nahradilo předchozí úpravu předběžného opatření soudu v § 76b o. s. ř. Příslušným k nařízení předběžného opatření je okresní soud, v jehož obvodu se nachází bydliště navrhovatele, tj. v místě společného obydlí, ve kterém je navrhovatel vystaven tělesnému nebo duševnímu násilí ze strany manžela, druha, rodiče nebo jiné spolužijící osoby. O návrhu na nařízení předběžného opatření je soud povinen rozhodnout bez jednání nejpozději ve lhůtě do 48 hodin od podání návrhu. Soud může předběžným opatřením uložit osobě, která se vůči navrhovateli dopouští fyzického nebo duševního násilí ve společném domě nebo bytě, zejména povinnost 
 
a) opustit společné obydlí, jakož i jeho bezprostřední okolí, nezdržovat se ve společném obydlí nebo do něj nevstupovat, 
 
b) nevstupovat do bezprostředního okolí společného obydlí nebo navrhovatele a nezdržovat se tam, 
 
c) zdržet se setkávání s navrhovatelem nebo 
 
d) zdržet se nežádoucího sledování a obtěžování navrhovatele jakýmkoliv způsobem. 
	Výše uvedený výčet povinností, které lze předběžným opatřením uložit odpůrci, je pouze příkladmý. Z toho vyplývá, že soud nemusí násilné osobě uložit např. pouze zákaz osobního setkávání s navrhovatelem, ale může mu zakázat rovněž jakékoliv kontaktování nebo vyhledávání navrhovatele prostřednictvím sítě elektronických komunikací nebo jiných obdobných prostředků. 
 
	Je-li tělesným nebo duševním násilím v rodinné domácnosti ohroženo nezletilé dítě, může podle § 403 z. ř. s. podat jménem dítěte návrh na nařízení předběžného opatření na ochranu dítěte před domácím násilím zákonný zástupce dítěte, orgán sociálně-právní ochrany dětí nebo advokát na základě plné moci, jestliže je dítě již dostatečně rozumově vyspělé k udělení plné moci advokátovi pro potřeby podání návrhu. Zároveň je stanoveno, že nezletilé dítě starší 16 let je v řízení o předběžném opatření již plně procesně způsobilé, což znamená, že může samo bez jakéhokoliv zastoupení podat návrh na nařízení předběžného opatření nebo návrh na prodloužení doby trvání předběžného opatření. Aktivní legitimace orgánu sociálně-právní ochrany dětí k podání návrhu na nařízení předběžného opatření soudu na ochranu dítěte před domácím násilím má primárně podpůrný charakter pro případ, že tento návrh jménem dítěte nepodá ani jeden ze zákonných zástupců (rodičů) dítěte, který by se měl na prvním místě domáhat přijetí opatření potřebných k ochraně svého dítěte. Může dojít i k tomu, že rodič podá k soudu návrh na nařízení předběžného opatření, ve kterém bude jako navrhovatel uveden současně rodič i jeho nezletilé dítě mladší 16 let s tím, že rodič bude navrhovat uložení takových povinností odpůrci, která budou směřovat jak k ochraně osoby rodiče, tak i k ochraně jeho nezletilého dítěte. Je-li naopak zjevné, že zákonný zástupce návrh na nařízení předběžného opatření jménem nezletilého dítěte k soudu z jakéhokoliv důvodu nepodá (např. obává-li se rodič dítěte reakce ze strany násilné osoby nebo se nepřiměřeně spoléhá na to, že se konflikty v rodině podaří vyřešit jiným způsobem než soudní cestou), je legitimní, aby návrh na nařízení předběžného opatření soudu na ochranu dítěte před domácím násilím podal namísto zákonného zástupce orgán sociálně-právní ochrany dětí. Příslušným k podání návrhu soudu je obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu se dítě zdržuje v době podání návrhu, tj. v jehož obvodu se nachází společné obydlí, ve kterém je dítě přímo nebo nepřímo vystaveno nesnesitelnému tělesnému nebo psychickému násilí. Podstatné je, že na rozdíl od návrhu na předběžné opatření o úpravě poměrů dítěte podle § 452 z. ř. s. podává obecní úřad obce s rozšířenou působností návrh na nařízení předběžného opatření k ochraně dítěte před domácím násilím nikoliv svým jménem, ale jménem dítěte. V návrhu tak musí být jako navrhovatel označeno nezletilé dítě s uvedením jména a příjmení, data narození a místa bydliště a obecní úřad obce s rozšířenou působností bude v návrhu označen jako zástupce navrhovatele. 

	Vykonatelnost předběžného opatření na ochranu před domácím násilím nastává okamžikem jeho vydání, stejně jako v případě předběžného opatření soudu o úpravě poměrů dítěte podle § 452 z. ř. s. Další paralela mezi oběma druhy předběžných opatření soudu spočívá v tom, že rovněž předběžné opatření na ochranu před domácím násilím trvá ze zákona po dobu 1 měsíce od jeho vykonatelnosti. Rozdílně je však upravena možnost prodloužení doby trvání předběžného opatření, neboť předběžné opatření soudu na ochranu před domácím násilím lze po uplynutí lhůty 1 měsíce prodloužit na nezbytnou dobu, nejdéle až na dobu 6 měsíců od jeho vykonatelnosti. 

	Po nařízení předběžného opatření zajistí okresní soud také neodkladný výkon předběžného opatření, který provede tak, že soud v součinnosti s orgány policie vykáže povinného ze společného obydlí, odebere mu všechny klíče od společného obydlí, které povinný drží, a popřípadě mu zakáže setkávat se s označenou osobou nebo ji jinak kontaktovat (viz § 493 z. ř. s.). V podrobnostech je postup soudu při výkonu předběžného opatření ve věci ochrany proti domácímu násilí upraven v § 69 vyhlášky č. 37/1992 Sb., o jednacím řádu pro okresní a krajské soudy. Výkon předběžného opatření provádí rozvrhem práce určený soudní vykonavatel, vyšší soudní úředník, soudní tajemník nebo asistent soudce. Pokud však okolnosti případu vyžadují provedení výkonu mimo pracovní dobu soudu, pak výkon předběžného opatření uskuteční přímo soudce, který takové předběžné opatření nařídil. 

	Závěrem je třeba upozornit na legislativně technickou chybu v úpravě poznámky pod čarou č. 70 k § 16 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, která chybně odkazuje na § 452 z. ř. s. (předběžné opatření o úpravě poměrů dítěte). Správně má tato poznámka odkazovat na ustanovení § 400 a násl. z. ř. s., kde je zakotvena úprava předběžného opatření ve věci ochrany proti domácímu násilí. 

Judikatura:

Pokud jde o usnesení obvodního soudu č. j. 25 Nc 2016/2009-2 ze dne 29.4.2009, jímž bylo nařízeno předběžné opatření dle § 76a odst. 1 občanského soudního řádu, toto bylo opřeno o závěry soudu, že nezletilá byla v době vydání předběžného opatření ohrožena na životě, neboť "nebyly zjištěny podmínky, ve kterých chce matka [o dítě] pečovat", přičemž její stávající bydlení a sociální situace byly zcela nevyhovující, a dále že "osobnost matky neskýtá záruku žádného [myšleno zřejmě řádného] vývoje dítěte, zejména takto útlého věku". 
Obvodní soud tak ze dvou alternativních hypotéz obsažených v § 76a odst. 1 občanského soudního řádu zvolil tu, jež mu umožňuje zasáhnout na ochranu nezletilého dítěte v případě, že jeho život či příznivý vývoj jsou vážně ohroženy nebo narušeny. Naplnění těchto znaků však ještě samo o sobě k vydání předběžného opatření dle citovaného ustanovení nepostačuje; neméně významnou je i podmínka, aby existovala natolik naléhavá potřeba rychlého operativního zákroku, že věc nelze vyřešit rozhodnutím ve věci samé (rozsudkem o výchově dítěte) ani nařízením předběžného opatření podle § 76 odst. 1 písm. b) o. s. ř. Nadto je při rozhodování o předběžném opatření dle § 76a odst. 1 o. s. ř. třeba mít neustále na zřeteli, že zájem dítěte je v tomto řízení nejvyšším imperativem (srov. čl. 3 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte: "Zájem dítěte musí být předním hlediskem při jakékoli činnosti týkající se dětí, ať už uskutečňované veřejnými nebo soukromými zařízeními sociální péče, soudy, správními nebo zákonodárnými orgány"). 
Pokud jde o jednotlivé důvody uvedené v usnesení obvodního soudu, nutno podotknout, že pro závěr, že osobnost matky neskýtala dostatečné záruky řádné péče o dítě, neměl obvodní soud dostatečnou oporu v obsahu spisu. Ze skutečnosti, že matka odmítala spolupracovat s pracovnicemi orgánu sociálně-právní ochrany dětí, nelze usuzovat, že k dítěti nebude mít kladný vztah a především, že nebude schopna se o něj postarat. Z odůvodnění rozhodnutí obvodního soudu se v této souvislosti podává, že bylo v souvislosti s chováním stěžovatelky konstatováno, že "k dítěti je strohá, nicméně se o dítě stará a kojí jej". V rozhodnutí obvodního soudu pak v souvislosti s tímto důvodem zcela absentovalo zdůvodnění naléhavosti odnětí nezletilé Petry její matce. 
Rovněž první z uvedených důvodů tak, jak byl obvodním soudem formulován, nemůže obstát. Měla-li by, při doslovném chápání odůvodnění napadeného rozhodnutí, skutečnost, že se nezdařilo zjistit, v jakých podmínkách bude matka o dítě pečovat, zakládat ohrožení dítěte na životě, pak by to vedlo k nepřípustnému přenesení důkazního břemene na stěžovatelku v tom smyslu, že neprokáže-li se opak, má se za to, že dítě na životě ohroženo je. Takový výklad by ovšem zcela popíral smysl institutu předběžného opatření dle § 76a občanského soudního řádu, jímž je zasahovat na ochranu dítěte v případě, že zjištěné skutečnosti svědčí o jeho bezprostředním ohrožení, a nikoliv tehdy, jestliže příslušná skutková zjištění absentují. 
Z celého kontextu odůvodnění ovšem spíše vyplývá, že obvodní soud považoval podmínky, v nichž matka doposud žila, za nedostatečné a právě tyto podmínky dle jeho názoru ohrožovaly dítě na životě, neboť předpokládal, že se do nich matka má v úmyslu vrátit. Ústavní soud ovšem v této souvislosti podotýká, že ani tak nebylo možno odůvodnění předběžného opatření považovat v tomto směru za dostatečné. Nikoho nelze nutit, aby využíval všech výhod, které mu současná civilizační úroveň nabízí, přičemž zájem dítěte, aby mělo zajištěnu "kvalitní" soudobou péči (z hlediska materiálního), nemůže bez dalšího převážit nad jeho zájmem a právem, aby bylo vychováváno vlastními rodiči. Jinými slovy řečeno, odnětí dítěte rodičům z důvodu ohrožení na životě nemůže být v demokratické společnosti založeno pouze na srovnání předpokládané životní úrovně dítěte s úrovní, kterou by v rámci společnosti mohlo dosáhnout jinde. 
Vazba mezi matkou a dítětem je jedním z prvořadých předpokladů vývoje lidského jedince. Porušení této nejpřirozenější lidské vazby je zákonem umožněno pouze v případě absolutní absence péče či její naprosté nedostatečnosti a pouze tehdy, je-li dítě ohroženo bezprostředně (takový postup je třeba považovat za ultima ratio). Zásah obvodního soudu, který stěžovatelce odňal možnost pečovat o nezletilou několik dnů po porodu, byl v tomto ohledu zjevně nepřiměřený, neboť stěžovatelce ani nebylo umožněno, aby prokázala, jak by se o nezletilou byla schopna postarat, a obvodní soud nedisponoval žádnými konkrétními poznatky, jimiž by bylo možno takový postup odůvodnit. 
(IV. ÚS 2244/09) 
Za vážné narušení výchovy dítěte je nutno považovat skutečnost, že rodiče zanedbávají své povinnosti při výchově dětí, vytvářejí pro ně nevhodné rodinné prostředí nebo přímo ohrožují jejich duševní, tělesný nebo mravní vývoj a děti je třeba z výchovy vlastní rodiny odejmout, nebo když rodiče ani při náležitém úsilí nemohou zvládnout výchovu dětí pro nedostatky v jejich duševním, tělesném nebo mravním vývoji, anebo když z objektivních důvodů na rodičích nezávislých není možno zajistit výchovu dětí ve vlastní rodině, přičemž zpravidla nejde o děti, v jejichž chování by byly zjištěny vážné závady (srov. zprávu bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 10.5.1981, sp. zn. Cpj 228/81, uveřejněnou ve zvláštním čísle Bulletinu Nejvyššího soudu ČSR, roč. 1981, s. 83). 
Pro rodiče a dítě je možnost být spolu základním prvkem rodinného života. Opatření, která jim v tom brání, představují zásah do práva na rodinný život (srov. čl. 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobod a čl. 8 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. Takový zásah ze strany státu (soudu) je možný, jen je-li nezbytný a v souladu se zákonem; nezbytnost znamená, že zásah je založen na naléhavé společenské potřebě, která je zejména přiměřená sledovanému legitimnímu cíli, kterým je ochrana zájmu dětí. Jde zejména o případy, kdy děti byly vystaveny násilí nebo špatnému zacházení nebo pohlavnímu zneužívání, kdy byl zjištěn nedostatek citového zázemí nebo znepokojivý zdravotní stav či psychická nerovnováha u rodičů (srov. např. rozsudky Evropského soudu pro lidská práva ze dne 26.10.2006 ve věci Wallová a Walla proti České republice, stížnost č. 23848/04, nebo ze dne 21.6.2007 ve věci Havelka a ostatní proti České republice, stížnost č. 23499/06). 
Rozdělení rodiny (a nařízení ústavní výchovy takovým opatřením nepochybně je) tak představuje až nejkrajnější opatření, které je možné přijmout - jak vyplývá z doslovného znění ustanovení § 46 odst. 2 zák. o rodině - jen jestliže výchovu dítěte nelze zajistit náhradní rodinnou péčí (svěřením dítěte do výchovy jiné fyzické osoby než rodiče - § 45 zákona o rodině, svěřením dítěte do pěstounské péče - § 45a až 45d zákona o rodině) nebo rodinnou péčí v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, které mají přednost před výchovou ústavní; takové opatření představuje nejradikálnější opatření, které lze uplatnit pouze v nejvážnějších případech (srov. Havelka a ostatní proti ČR, § 59, Walla a Wallová proti ČR, § 73), a musí se tedy opírat o dostatečně závažné a pádné argumenty motivované zájmem dítěte. Umístění dítěte do prostředí vhodnějšího pro jeho výchovu nemůže samo o sobě odůvodňovat jeho násilné odnětí biologickým rodičům; takový zásah musí být nadto "nezbytný" s ohledem na další okolnosti (srov. rozsudek velkého senátu ESLP ze dne 12.7.2001 ve věci K. a T. proti Finsku, stížnost č. 25702/94, § 173; rozsudek ESLP ze dne 26.2.2002 ve věci Kutzner proti Německu, stížnost č. 46544/99, § 69; obdobně též nález Ústavního soudu ze dne 20.7.2010, sp. zn. IV. ÚS 2244/09). Pro postup podle ustanovení § 46 odst. 1 zákona o rodině je rovněž nezbytné zjištění, že jiná výchovná opatření nevedla k nápravě. Jinak řečeno, nařídit ústavní výchovu soud může jen tehdy, učinil-li před tím neúspěšně (z hlediska sledovaného cíle - řádné výchovy dítěte) jiná výchovná opatření (napomenutí nezletilého, jeho rodiče a osoby, která narušuje jeho řádnou výchovu, stanovení dohledu nad nezletilým, uložení omezení nezletilému). Jde-li o případ, kdy jiná výchovná opatření nemusí předcházet (rodiče z jiných závažných důvodů nemohou výchovu dítěte zabezpečit nebo je to v zájmu nezletilého nutné), musí soud v odůvodnění rozhodnutí vysvětlit, proč se jedná o takovýto výjimečný případ. 
(NS Cpjn 202/2010) 
Jak Ústavní soud zdůraznil již v nálezu sp. zn. I. ÚS 2482/13 ze dne 24.5.2014, je v souvislosti s nutností rozhodovat v nejlepším zájmu dítěte zakotvenou v čl. 3 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte nutné v řízení, v němž má být rozhodnuto, komu bude dítě svěřeno do péče, u všech osob, jež o svěření dítěte do péče jeví upřímný zájem veškerá relevantní kritéria posoudit samostatně, a jsou-li u všech těchto osob naplněna stejnou měrou, je žádoucí dítě svěřit do společné či střídavé výchovy těchto osob či přijmout opatření, která takový postup v budoucnu umožní. Mezi kritéria, která musí obecné soudy z hlediska nutnosti rozhodovat v nejlepším zájmu dítěte v řízení o úpravě výchovných poměrů vzít v potaz a která podrobněji rozvedl Ústavní soud v právě citovaném nálezu, pak patří zejména (1) existence pokrevního pouta mezi dítětem a o jeho svěření do péče usilující osobou; (2) míra zachování identity dítěte a jeho rodinných vazeb v případě jeho svěření do péče té které osoby; (3) schopnost osoby usilující o svěření dítěte do péče zajistit jeho vývoj a fyzické, vzdělávací, emocionální, materiální a jiné potřeby; a (4) přání dítěte (viz body 18-25 nálezu sp. zn. I. ÚS 2482/13 ze dne 26.5.2014). 
Za situace, kdy je zvažováno svěření dítěte do výchovy jiné fyzické osoby než rodiče, je pak vždy třeba mít na paměti, že první jmenované kritérium, tedy existence pokrevního pouta mezi dítětem a o jeho svěření do péče usilující osobou, je zvláště významné [srov. nález sp. zn. II. ÚS 568/06 ze dne 20.2.2007 (N 33/44 SbNU 399) či rozsudek ESLP ve věci Keegan proti Irsku ze dne 26. května 1994 č. 16969/90, § 50, a ve věci C. proti Finsku ze dne 9. května 2006 č. 18249/02, §§ 57 a násl.]. Ústavní soud již v nálezu sp. zn. IV. ÚS 2244/09 konstatoval, že vazba mezi matkou a dítětem (a analogicky také mezi otcem a dítětem) je jedním z prvořadých předpokladů vývoje lidského jedince a porušení této přirozené lidské vazby je přípustné pouze tehdy, existují-li pro to zvlášť závažné důvody [viz bod 43 nálezu sp. zn. IV. ÚS 2244/09 ze dne 20.7.2010 (N 146/58 SbNU 227)]. Ani tomuto kritériu však nelze přisuzovat rozhodující váhu. Všechna čtyři výše uvedená kritéria je tak nutné hodnotit komplexně a v jejich vzájemné souvztažnosti. Pokud biologický rodič při posuzování tří zbývajících kritérií neobstojí, může dojít k situaci, kdy již není možné či rozumné přijmout opatření, které by obnovilo jeho vztah s dítětem. Tak tomu bude zejména v případech, kdy převáží fakticita dlouhodobé silnější vazby dítěte na jinou osobu či v případě hrozby trestního jednání vůči dítěti či jiného ohrožení jeho vývoje v důsledku svěření dítěte do péče biologického rodiče. K tak vážnému omezení rodičovské zodpovědnosti, k jakému implicitně dochází skrze svěření dítěte do výchovy jiné fyzické osoby než rodiče, a tedy k závažnému zásahu do práva rodiče i dítěte na ochranu před neoprávněným zasahováním do soukromého a rodinného života však nemůže dojít pouze na základě přání dítěte (viz rozsudek ESLP ve věci Elsholz proti Německu ze dne 13. července 2000 č. 25735/94, § 51-53), ale skutečně pouze na základě hledání nejlepšího zájmu dítěte skrze pečlivé posuzování všech výše zmíněných kritérií. 
(I. ÚS 1074/13) 
 
Související ustanovení: 

 § 14 odst. 7, 8, 9 - součinnost při výkonu rozhodnutí soudu, § 37 odst. 3 písm. a) - poskytování sociálně-právní ochrany nezletilým cizincům bez doprovodu rodičů nebo jiných odpovědných osob, § 42 odst. 6, 10 - obecné materiálně technické požadavky na prostory zařízení, § 61 odst. 3 písm. a) - místní příslušnost 

Související předpisy: 

 § 751 až 753, § 924, § 1482 odst. 1, § 3021 obč. zák., 

 § 400 až 414, § 452 až 465, § 468 odst. 3, § 492 až 499 z. ř. s., 

 § 1 odst. 2 zák. č. 109/2002 Sb., 

 § 68, § 69, § 116a odst. 2, 3 vyhlášky č. 37/1992 Sb., o jednacím řádu pro okresní a krajské soudy, 

instrukce Ministerstva spravedlnosti, Ministerstva vnitra, Ministerstva zdravotnictví, Ministerstva školství, mládeže a tělovýchovy a Ministerstva práce a sociálních věcí ze dne 5. 4. 2007 č. j. 142/2007-ODS-Org, kterou se upravuje postup při výkonu soudních rozhodnutí o výchově nezletilých dětí 

Literatura:

Křístek, A. Stručně o soudních předběžných opatřeních v oblasti péče soudu o nezletilé. Právo a rodina. 2017, č. 1, s. 9-15. 
 
 § 16a 

(Posouzení nutnosti dalších opatření při předání dítěte do cizí péče bez rozhodnutí soudu [1]; Poskytování pomoci osobě, která převzala dítě do péče [2]) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 134/2006 Sb.: Návrhem se doplňuje povinnost obecního úřadu obce s rozšířenou působností zabývat se případy, kdy dítě je se souhlasem rodiče předáno bez rozhodnutí soudu nebo orgánu sociálně právní ochrany do péče jiné osoby než rodiče, a toto dítě se tím zpravidla ocitá ve velice nejistém postavení. Osoby, kterým bylo dítě svěřeno, k němu nemají žádná práva a povinnosti a kromě souhlasu rodiče postrádají jakýkoliv právní základ pro svou péči o dítě. Orgán sociálně-právní ochrany proto musí posoudit, zda osoby, u nichž se dítě aktuálně nachází, jsou schopny poskytnout dítěti odpovídající péči a zda není nezbytné obrátit se na soud s návrhem či podnětem na okamžitou úpravu poměrů dítěte (např. formou předběžného opatření podle [§ 924 obč. zák. ve spojení s § 452 a násl. z. ř. s.]). Pokud dítě bezprostředně ohroženo není, bude se další postup orgánu sociálně-právní ochrany odvíjet od počínání osob, které převzaly dítě do péče. Budou-li tyto osoby podle poznatků orgánu sociálně-právní ochrany schopny dobře se o dítě postarat a podají-li příslušnému soudu [...] bez zbytečného odkladu návrh na svěření dítěte do některé z forem náhradní rodinné péče, nebude dán důvod pro zásah ze strany orgánu sociálně-právní ochrany. Činnost orgánu sociálně-právní ochrany se soustředí na poskytnutí pomoci osobám, které se ujaly péče o dítě, a to zejména při úpravě jejich poměru k dítěti a při řešení otázky hmotného zabezpečení. Naopak v případě, že u dotyčných osob nebude zajištěna kvalitní péče o dítě, bude orgán sociálně-právní ochrany povinen učinit ve spolupráci se soudem potřebná opatření k ochraně práv a zájmů dítěte. 

	K zák. č. 303/2013 Sb.: V návaznosti na ustanovení § 823 odst. 1 obč. zák. se stanoví, že obecní úřad obce s rozšířenou působností je povinen posoudit nutnost přijetí opatření k ochraně dítěte rovněž v těch případech, kdy je dítě se souhlasem rodičů a bez rozhodnutí soudu předáno do péče budoucímu osvojiteli (před udělením souhlasu rodičů k osvojení). Změna ve větě druhé reaguje na změny v úpravě institutu předpěstounské péče a svěření dítěte do péče jiné osoby v občanském zákoníku. 

K odst. 1 a 2 
 
	Ustanovení § 16a zák. o soc.-práv. ochraně dětí reaguje na skutečnost, že dítě může být se souhlasem rodiče předáno do péče určité fyzické osobě, která má zájem přijmout dítě do své dlouhodobé nebo trvalé péče, a to aniž by zároveň bylo o předání dítěte do péče jiné osoby než rodiče rozhodnuto soudem. V souladu s úpravou výkonu rodičovské odpovědnosti v § 881 obč. zák. platí, že rodiče mohou svěřit jiné osobě péči o dítě a jeho ochranu, výkon jeho výchovy, popřípadě některých stránek výchovy dítěte s tím, že dohoda rodičů s touto jinou osobou se nemusí dotknout trvání ani rozsahu rodičovské odpovědnosti. Dále je nutné v této souvislosti upozornit také na § 823 odst. 1 obč. zák., podle kterého lze se souhlasem rodičů předat dítě do péče budoucímu osvojiteli i předtím, než rodiče udělí souhlas k osvojení dítěte, a to jakmile to umožní zdravotní stav dítěte. Rodiče dítěte jsou v takovém případě povinni informovat příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností o tom, že s jejich souhlasem bylo dítě předáno do péče budoucímu osvojiteli, a to v souladu s § 10a odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. V některých případech dochází k takovému předání dítěte do péče zájemce o osvojení ihned poté, kdy je matka s dítětem propuštěna z porodnice, tj. pouze několik dní po narození dítěte. 

	Ačkoliv se rodič může z titulu své rodičovské odpovědnosti a bez intervence soudu rozhodnout, že svěří dítě do péče a výchovy jiné osoby, je třeba zamezit tomu, aby se dítě dlouhodobě ocitlo v péči osoby, která nemá potřebné předpoklady a podmínky pro zajištění péče o dítě, nepečuje o dítě řádně a ohrožuje normální vývoj nebo zdraví dítěte. Není rovněž v zájmu dítěte, aby se delší dobu nacházelo pouze se souhlasem rodiče v péči osoby, která má zájem dítě osvojit nebo přijmout do pěstounské péče, neboť takový stav je v rozporu s právní jistotou dítěte i osoby, která o dítě pečuje. Teprve na základě rozhodnutí soudu o svěření dítěte do některé z forem náhradní péče získává osoba, která fakticky převzala péči o dítě, postavení jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte ve smyslu § 4a písm. a), což je velmi podstatné z hlediska práv a povinností této osoby ve vztahu k dítěti. Rozhodnutí soudu o svěření dítěte do péče nahrazující péči rodičů rovněž zakládá osobě, která převzala péči o dítě, obdobné nároky, jaké má rodič dítěte z hlediska pracovního práva (možnost čerpání mateřské a rodičovské dovolené), v oblasti sociálního zabezpečení (zejména nárok na peněžitou pomoc v mateřství, nárok na rodičovský příspěvek nebo další dávky státní sociální podpory, účast na důchodovém pojištění) nebo v oblasti veřejného zdravotního pojištění (status státního pojištěnce, za kterého hradí pojistné na zdravotní pojištění stát). 

	Z popsaných důvodů je v § 10a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí uložena povinnost osobě, která pouze se souhlasem rodiče a bez rozhodnutí soudu převzala dítě do své péče s úmyslem přijmout dítě do své trvalé péče, aby převzetí dítěte bezodkladně oznámila obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností podle místa trvalého pobytu dítěte. Tento orgán by na základě přijatého oznámení měl co nejdříve navštívit osobu, která převzala péči o dítě, a ověřit situaci dítěte. Pokud by bylo zjištěno, že péče o dítě není vykonávána dostatečně a řádně nebo je z jiného vážného důvodu ohrožen nejlepší zájem dítěte, podnikne obecní úřad obce s rozšířenou působností opatření nezbytná k ochraně dítěte, zejména se obrátí na soud s návrhem na nařízení předběžného opatření, kterým bude nařízeno odebrání dítěte z péče osoby, která převzala dítě do péče se souhlasem rodiče, a jeho předání do péče jiné vhodné fyzické osoby, zařízení pro péči o dítě nebo do pěstounské péče na přechodnou dobu. Naopak nebudou-li orgánem sociálně-právní ochrany dětí zjištěny nedostatky v péči o dítě a ohrožení vývoje dítěte, poskytne obecní úřad obce s rozšířenou působností sociálně-právní poradenství osobě, která má zájem o svěření dítěte do náhradní rodinné péče, a to především poradenství ohledně podání odpovídajícího návrhu k soudu. Může se jednat zejména o podání návrhu na svěření dítěte do předpěstounské péče podle § 963 obč. zák. a na svěření dítěte do pěstounské péče, návrhu na vydání usnesení soudu o předání dítěte do péče budoucímu osvojiteli podle § 823 a § 824 obč. zák., návrhu na vydání usnesení soudu o svěření dítěte do péče před osvojením podle § 826 a § 827 obč. zák., návrhu na svěření dítěte do péče jiné osoby podle § 953 obč. zák. anebo podání návrhu na zatímní svěření dítěte do péče předběžným opatřením soudu podle § 12 z. ř. s. ve spojení s § 76 odst. 1 písm. e) o. s. ř. Dále se může poradenství poskytnuté orgánem sociálně-právní ochrany dětí zaměřit rovněž na uplatnění nároků dítěte a osoby, která převzala péči o dítě, v oblasti sociálního zabezpečení. 

	Z hlediska posouzení toho, ve kterých situacích se uplatní zákonná povinnost osoby, která se souhlasem rodiče převzala péči o dítě, oznámit tuto skutečnost obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností a povinnost tohoto orgánu provést návštěvu v rodině a ověřit situaci dítěte, je klíčový úmysl osoby, která dítě se souhlasem rodiče do své péče přebírá. Je-li záměrem této osoby přijmout dítě do některé z forem náhradní rodinné péče (osvojení, pěstounská péče, péče jiné osoby než rodiče), je povinna převzetí péče o dítě neprodleně oznámit příslušnému orgánu sociálně-právní ochrany dětí. Naopak není-li takový úmysl dán u osoby přebírající péči o dítě se souhlasem rodiče, není nutné v takovém případě oznamovat převzetí dítěte do péče orgánu sociálně-právní ochrany dětí, a to bez ohledu na to, po jak dlouhou dobu bude tato jiná osoba péči o dítě zajišťovat. Nemusí se tudíž jednat např. pouze o krátkodobé prázdninové pobyty dítěte u prarodičů nebo jiných osob blízkých. Modelovým příkladem může být situace, kdy nezletilé dítě odjíždí dlouhodobě studovat střední školu do ciziny, a rodiče po dobu studia nezletilého dítěte v cizině pověří zajišťováním péče o dítě a případně též zastupováním dítěte v nezbytných záležitostech např. tetu, strýce nebo jiného příbuzného či osobu blízkou, která má v cizině obvyklé bydliště. I když se bude v takovém případě dítě dlouhodobě nacházet v péči jiné osoby než rodiče, a dokonce na území cizího státu, není v této situaci nutný jakýkoliv zásah orgánu sociálně-právní ochrany dětí nebo soudu, neboť nikdo ze zúčastněných, tj. rodiče ani osoba přebírající péči o dítě, nemá v úmyslu předat dítě touto cestou do dlouhodobé náhradní rodinné péče. 

Související ustanovení: 

 § 4a písm. a) - vymezení některých pojmů, § 10a odst. 2, 4 - zvláštní oznamovací povinnost osoby, která převzala dítě do trvalé péče na základě dohody s osobou odpovědnou za výchovu, provedení zvláštní oznamovací povinnosti rodiče o předání dítěte do péče zájemce o osvojení, § 59 odst. 1 písm. d) - přestupek nesplnění oznamovací povinnosti o převzetí dítěte do cizí péče 

Související předpisy: 

 § 823, § 881 obč. zák. 

 § 17 

(Hromadné opatrovnictví a poručenství) 
Mgr. Adam Křístek 
JUDr. Zuzana Zárasová 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Nemohou-li rodiče dítě zastupovat nebo v případech, kdy se dostává do rozporu zájem dítěte se zájmem rodičů, je třeba podle [občanského zákoníku] dítěti ustanovit opatrovníka. Předložený návrh stanoví, že [obecní úřad obce s rozšířenou působností] vykonává funkci opatrovníka. Ustanovit opatrovníkem [obecní úřad obce s rozšířenou působností] umožňuje [občanský zákoník] v případě střetu zájmů zákonných zástupců a dítěte nebo mezi dětmi týchž rodičů navzájem, v případě ohrožení majetkových zájmů dítěte, při omezení rodičovské odpovědnosti, v řízení o osvojení nebo je-li toho třeba v zájmu dítěte i z jiných důvodů. 

	Obdobně zákon upravuje kompetenci [obecního úřadu obce s rozšířenou působností] při zastupování dítěte v řízení správním a trestním. 

	Dítěti se ustavuje poručník v případech (...), kdy rodiče dítěte zemřeli, byli zbaveni rodičovské odpovědnosti, výkon jejich rodičovské odpovědnosti byl pozastaven nebo rodiče [nejsou plně svéprávní]. Zpravidla se poručníkem ustanovuje fyzická osoba, zejména některá z osob blízkých dítěti. Pokud však nemůže fyzická osoba být poručníkem ustanovena, ustanoví soud poručníkem [obecní úřad obce s rozšířenou působností]. [Ten] má významné postavení při zajišťování práv dítěte také v době, po kterou dítěti není ustanoven poručník, nebo v době, kdy se poručník ještě neujal své funkce. V této době [obecní úřad obce s rozšířenou působností] činí (...) úkony v zájmu dítěte a v jeho zastoupení. 

	K zák. č. 303/2013 Sb.: Úprava navazuje na § 929 obč. zák. 

Přehled výkladu: 
 
I. Svéprávnost a zastupování nezletilého 
 
II. Opatrovník jmenovaný civilním soudem 
 
III. Osoba veřejného opatrovníka 
 
IV. Opatrovnictví při omezení rodičovské odpovědnosti 
 
V. Opatrovník v řízení o osvojení 
 
VI. Některá pravidla výkonu „kolizního“ opatrovnictví orgánem sociálně-právní ochrany 
 
VII. Kolizní opatrovnictví v kontextu rodičovských sporů 
 
VIII. Správa jmění nezletilého opatrovníkem 
 
IX. Opatrovník v trestním řízení (§ 45 odst. 2 tr. řádu) 
 
X. Opatrovník pro správní řízení (§ 32 spr. řádu) 
 
XI. Opatrovnictví u nezletilých cizinců bez doprovodu 
 
XII. Poručenství na základě jmenování 
 
XIII. Poručenství jako zastoupení ze zákona 
 
XIV. Dočasný výkon zákonného poručenství ve zvláštních případech 
K § 17 
 
I. Svéprávnost a zastupování nezletilého 
 
	Osoba mladší 18 let zásadně není plně svéprávná, za tuto osobu v řadě případů musí jednat její zákonní zástupci, nejčastěji rodiče, ale též osvojitelé, o nichž všech se (jsou-li tu dvě osoby v postavení rodiče) přitom předpokládá, že se při výkonu tohoto práva a povinnosti vyplývající z rodičovské odpovědnosti dohodnou (§ 876 odst. 1 obč. zák.), nebo v omezeném rozsahu jako zástupci za dítě jednají i jiné osoby, kterým zákon zástupčí oprávnění přiznává v určitém omezeném rozsahu (pěstoun, ředitel ústavu). Jsou-li tu dva zákonní zástupci dítěte (rodiče nebo osvojitelé, popř. v jejich postavení dva poručníci), a nemohou-li se dohodnout, platí podle § 877 odst. 1 obč. zák.: „nedohodnou-li se rodiče v záležitosti, která je pro dítě významná zejména se zřetelem k jeho zájmu, rozhodne soud na návrh rodiče; to platí i tehdy, vyloučil-li jeden rodič z rozhodování o významné záležitosti dítěte druhého rodiče“. Jde-li tedy o záležitost, která není pro dítě významná, zákon ponechává takovou situaci pro její nepodstatnost bez řešení (nemají se podporovat bagatelní soudní spory). Jinak však za dítě jedná buď jmenovaný opatrovník, nebo poručník, popř. pěstoun či statutární orgán ústavního zařízení, zejména tehdy, když není možné či vhodné, aby zákonný zástupce nezletilého zastupoval. Obecní úřad obce s rozšířenou působností může rovněž být za určitých okolností jmenován veřejným opatrovníkem či poručníkem nezletilého dítěte. K historickým kořenům hromadného poručenství a k povaze speciálního institutu zvláštního příjemce důchodu srov. výklad k § 1 k části VI. Okruh činností v sociálně-právní ochraně dětí a jejich původ. Jsou-li tu tedy další osoby nadané zástupčím oprávněním ať již ze zákona (pěstoun, statutární orgán ústavního zařízení) nebo na základě rozhodnutí soudu (opatrovník), rodičovská odpovědnost však přitom není nijak dotčena (omezení, zbavení nebo pozastavení rodičovské odpovědnosti či jejího výkonu), obsahuje občanský zákoník obdobné pravidlo, jako citovaný § 877 odst. 1 o řešení kolizí mezi rodiči (osvojiteli nebo poručníky) při zastoupení dítěte v podstatných záležitostech, a to v § 926. Podle něho platí: „přísluší-li péče o dítě a jeho ochrana nebo péče o jeho jmění na základě rozhodnutí soudu jiné osobě než rodiči, a rodič a tato osoba se nemohou o výkonu péče dohodnout, rozhodne na návrh některého ze zúčastněných soud“. „Péče“ v užším smyslu jako složka rodičovské odpovědnosti je v § 858 obč. zák. definována jako „péče o zdraví dítěte, jeho tělesný, citový, rozumový a mravní vývoj“. Ustanovení § 926 obč. zák. tu ovšem „péči“ chápe zcela zjevně v širším smyslu, což lze dovodit i ze slov „péče o jmění dítěte“. Je sem tak nutno zahrnout neshody o výkonu všech složek toho, co zpravidla zahrnuje rodičovská odpovědnost, a to nejen ve věcech „pro dítě významných“ na rozdíl od § 877 odst. 1 obč. zák. (§ 926 obč. zák. omezení na „významné záležitosti“ neobsahuje). Je sem tedy třeba zahrnout na prvním místě též ochranu dítěte a jeho zastupování. Jde-li o volbu vzdělání dítěte či o určení místa bydliště dítěte, jedná se o významné záležitosti, k nimž jiné osoby, než rodiče, a to včetně poručníka, potřebují vždy souhlas soudu (§ 934 ve spojení s § 944 obč. zák.), proto ochrana zájmů rodičů tu je zajištěna jinak, než na základě § 926 obč. zák. Neboť svěřením dítěte do pěstounské péče jsou rodiče ex lege omezeni ve výkonu rodičovské odpovědnosti jde-li o běžnou péči o dítě, o rozhodování běžných záležitostí a o běžnou správu jmění (§ 966 odst. 2 ve spojení s § 960 odst. 1 obč. zák.) a jmenováním opatrovníka pro správu jmění jsou v rozsahu jeho pravomoci rodiče obdobně jako při pěstounství omezeni ex lege, a přesto jim § 926 obč. zák. přiznává petiční právo vůči soudu, lze mít za to, že toto petiční právo rodičům přísluší vždy, a to i tehdy, je-li jejich rodičovská odpovědnost, resp. její výkon soudem explicitně omezen, nebo je pozastaven, popř. jsou-li rodičovské odpovědnosti zbaveni. 

	Způsobilost člověka vlastním právním jednáním nabývat pro sebe práva a zavazovat se k povinnostem, tj. právně jednat („svéprávnost“, § 15 odst. 1 obč. zák.), vzniká v plném rozsahu zletilostí, tedy dovršením osmnáctého roku věku (§ 30 obč. zák.). K tomu srov. blíže výklad k § 2 odst. 1. 

	Uvedené ovšem neznamená, že by nesvéprávný nezletilý nemohl právně jednat vůbec. § 31 obč. zák. obecně (a to vyvratitelnou domněnkou) stanovuje, že „každý nezletilý je způsobilý k právním jednáním co do povahy přiměřeným rozumové a volní vyspělosti nezletilých jeho věku“. K tomu § 891 odst. 1 obč. zák. dodává: „rodiče [tj. také všechny osoby, které vystupují na jejich místě buď v plném, nebo omezeném rozsahu, tedy: osvojitelé, poručníci, opatrovníci, pěstouni či statutární orgán ústavního zařízení] mají povinnost a právo zastupovat dítě při právních jednáních, ke kterým není právně způsobilé“. Důležitý je dovětek „ke kterým není právně způsobilé“, neboť právě z něho se odvozuje „pravomoc“ jakýchkoli zástupců dítěte včetně orgánu sociálně-právní ochrany dětí při výkonu opatrovnictví nebo poručenství nezletilého zastoupit. Pokud nezletilá osoba k určitému právnímu jednání již totiž právně způsobilá (tj. svéprávná) je, zákonní či jiní zástupci ji v tom rozsahu nadále nezastupují (leda na základě plné moci), zákonné či jiné obdobné zastoupení v onom rozsahu zcela zaniká. Nezletilí svou plnou svéprávnost v dílčích otázkách nabývají postupně. K tomu srov. blíže podrobný výklad k § 2, zejm. v části II. Postupné nabývání svéprávnosti nezletilými a části III. Speciální úpravy dílčí svéprávnosti nezletilých. 

	Poručenství je vždy hmotněprávním institutem právě proto, že poručník má vůči dítěti zásadně všechny povinnosti a práva jako rodič (srov. § 878 odst. 2 i. f., § 928 odst. 1 obč. zák.). 

	Naproti tomu opatrovnictví má podle okolností různý obsah i účel, a lze proto rozlišovat různé druhy opatrovnictví podle různých hledisek (srov. Hrušáková, M. a kol. Zákon o rodině. Zákon o registrovaném partnerství. Komentář. 4. vyd. Praha: C. H. Beck, 2009; s. 388-389). Především je namístě rozlišovat opatrovnictví hmotněprávní, v němž opatrovník právně jedná vůči třetím osobám v zastoupení dítěte v omezeném rozsahu na místě osob, které by k tomu byly jinak oprávněny (zpravidla místo rodičů), a má tak povahu jakéhosi limitovaného poručenství, a opatrovnictví procesní - tedy zastoupení procesně nezpůsobilého účastníka pro určité správní nebo soudní řízení, v němž bude v zastoupení dítěte a namísto osob, které by k tomu byly jinak oprávněny, opatrovník činit procesní úkony vůči orgánu, který řízení vede, popř. vůči dalším účastníkům tohoto řízení. Podle jiného hlediska lze rozlišovat opatrovnictví dlouhodobé a krátkodobé, když ono dlouhodobé bude mít vždy současně povahu hmotněprávní, zatímco ono krátkodobé bude nejčastěji opatrovnictví procesní (končí se právní mocí konečného rozhodnutí v řízení, resp. marným uplynutím lhůty k podání posledního opravného prostředku), byť tomu tak nemusí být nutně vždy, a to jde-li o tzv. opatrovnictví „ad hoc“, jenž je sice hmotněprávní, ale krátkodobé. Provedením právního jednání se takové krátkodobé opatření končí. 

	Toto opatrovnictví „ad hoc“ nevyžaduje současné omezení, popř. pozastavení rodičovské odpovědnosti, neboť takový opatrovník je jmenován „(1.) nehájí-li zákonný zástupce dostatečně zájmy dítěte, nebo (2.) je-li toho v zájmu dítěte zapotřebí z jiného důvodu“, tedy např. tehdy, „kdy rodiče buď nemohou z objektivních důvodů dítě zastoupit [např. nemoc, déletrvající nepřítomnost rodiče, (-) probíhá řízení o jejich prohlášení za mrtvé] (-) nebo jsou nečinní pro nedostatečnou informovanost a neznalost. (-) ale soud by měl vždy zvažovat (-) zda tu není důvod pro zahájení řízení o omezení, případně i zbavení rodičovské odpovědnosti“ (srov. Hrušáková, M. a kol. Zákon o rodině. Zákon o registrovaném partnerství. Komentář. 4. vyd. Praha: C. H. Beck, 2009, s. 388-389). Opatrovnictví „ad hoc“ se tedy podstatně liší od zmíněného procesního opatrovnictví v řízení o schválení právního jednání zákonného zástupce, opatrovníka nebo poručníka dítěte (§ 461, § 898, § 934 obč. zák.), kdy takový procesní opatrovník hájí zájmy dítěte pouze v řízení, právně vůči třetí osobě následně nejedná (již jednali nebo případně budou jednat zákonní zástupci dítěte nebo osoby jim na roveň postavené). Výsledkem soudního řízení o schválení právního jednání zástupce dítěte je tu tedy schválení (souhlas/přivolení) soudu s posuzovaným právním jednáním zákonného zástupce (popř. poručníka nebo opatrovníka), přičemž se jedná o předpoklad platnosti právního jednání, bez něhož by byla smlouva v rozporu se zákonem a současně zjevně i s veřejným pořádkem, tedy obecně absolutně neplatná (§ 588 obč. zák.). V případě ochrany nezletilých před neoprávněným jednáním zákonného či jmenovaného zástupce občanský zákoník poskytuje ochranu ještě silnější než absolutní neplatnost, když v § 898 odst. 3 a § 934 odst. 1 věta druhá jednání, k němuž schází souhlas soudu, prohlašuje za zdánlivé („nepřihlíží“ se k němu). Zda se na tyto situace, jde-li o následné přivolení soudu k právnímu jednání, nebude nadále aplikovat úprava § 1762 (nahrazující někdejší § 47 zák. č. 40/1964 Sb.) o odkladu účinnosti smlouvy podvázané rozhodnutím určitého orgánu, jak by vyplývalo z dosavadní doktríny, rozhodne až další praxe. Z dosavadní doktríny totiž vyplývá, že „za současného právního stavu nelze najít v občanskoprávní oblasti žádný případ, na který by bylo možno § 47 odst. 1, 2 [zák. č. 40/1964 Sb.] aplikovat (-). Za této situace je další existence § 47 jako pozůstatku občanského zákoníku z roku 1964 (-) pouze otázkou času“. (citováno z: Švestka, J., Spáčil, J., Škárková, M., Hulmák, M. a kol. Občanský zákoník I. § 1 - 459. Komentář. Praha: C. H. Beck, 2008, s. 385). Tím, že však občanský zákoník normu přesto obsahuje (aniž by tuto skutečnost důvodová zpráva blíže komentovala), může být naznačen rozchod s dosavadní doktrínou. Konstrukce „odložené“ účinnosti smlouvy ke dni vykonatelnosti rozhodnutí, šlo-li o následné soudní přivolení ke smlouvě, se ovšem jeví jako elegantní a vhodná. Nemělo by být rovněž rozhodné, zda soud k právnímu jednání přivoluje předem, nebo následně, což bylo dosud obvyklejší. Z hlediska terminologického je namístě poukázat, že v obecné úpravě zastoupení občanský zákoník nadále užívá do r. 2013 obvyklý pojem „schválení“, tak i pojem „souhlasu“ soudu; v případě nezletilých častěji nově pojem „souhlasu“ [stejně jako z. ř. s. v § 466 písm. k)], ale i „schválení“ (např. v § 934: „každé rozhodnutí poručníka v nikoli běžné záležitosti týkající se dítěte musí být schváleno soudem. K právnímu jednání poručníka, k němuž schází potřebný souhlas soudu, se nepřihlíží“). Ustanovení § 36 obč. zák. tu navíc užívá tradiční a dříve nejrozšířenější výraz „přivolení soudu“. V souvislosti s úpravou právních jednání za nezletilého lze mít tyto tři pojmy za synonyma, a tak je používá i tento komentář. Emil Svoboda uvedené pojmy v teoretické rovině rozlišoval tak, že „‚svolením‘ nazýváme projev osoby, která je ve smlouvě stranou. ‚Přivolením‘ projev osoby, která svým souhlasem doplňuje projev smluvce a ‚schválením‘ projev úřadu, který tím plní úkol dozorčí“ (Svoboda, E. Rodinné právo československé. Praha: Čsl. kompas, 1946, s. 80). Je však namístě uvést, že takto pregnantní rozlišování bylo pouze doktrinální, soudobá legislativa je rovněž nerespektovala (důsledně je přitom nerespektovala ani sama doktrína). Nemělo by být rovněž rozhodné, zda soud k právnímu jednání přivoluje předem, nebo následně, což bylo dosud obvyklejší. 

K písm. a) 
 
Opatrovnictví a poručenství 
 
II. Opatrovník jmenovaný civilním soudem 
 
	Způsobilost být účastníkem civilního řízení má ten, kdo má právní osobnost (subjektivitu; § 19 o. s. ř.), tzn. člověk již od narození (§ 23 obč. zák.). Naproti tomu způsobilost před soudem samostatně právně jednat (tj. procesní způsobilost) má člověk jen v rozsahu, v jakém je svéprávný (§ 20 odst. 1 o. s. ř.). Při posouzení, zda je nezletilec alespoň částečně procesně způsobilý, se uplatní obecné zásady uvedené výše v části I. Člověk (nezletilec), který nemůže před soudem jednat samostatně, musí být zastoupen zákonným zástupcem, resp. za určitých podmínek (zejména z důvodu možného střetu zájmů) soudem ustanoveným opatrovníkem. V některých případech se však uplatní zvláštní úprava zákona o zvláštních řízeních soudních. Tak např. nezletilý rodič má v řízení o osvojení plnou procesní způsobilost (§ 431 odst. 2 ji stanoví jako nevyvratitelnou právní domněnku). Stejně tak v řízení o přiznání svéprávnosti (emancipaci) a o přivolení a odvolání souhlasu zákonného zástupce k samostatnému provozování obchodního závodu nebo k jiné obdobné výdělečné činnosti má nezletilý účastník plnou procesní způsobilost (§ 469 odst. 3 z. ř. s.). V ostatních řízeních ve věcech péče o nezletilé však naopak platí, že je nezletilci jmenován opatrovník vnuceně ve všech případech (§ 469 odst. 1 z. ř. s.), tedy se jednak nevyvratitelně (a ve své podstatě zbytečně a nevhodně) presumuje, že v řízeních vymezených v § 466 z. ř. s. je vždy dána kolize zájmů zákonného zástupce a nezletilce (i kdyby tu fakticky nebyla), jednak se opatrovník jmenuje i tehdy, kdy lze i nezletilci přiznat, byť i plnou procesní způsobilost. 

	O jmenování (ustanovení) opatrovníka rozhoduje soud usnesením, jde-li o opatrovníka procesního (§ 29 o. s. ř.), nebo rozsudkem, jde-li o opatrovníka hmotněprávního (§ 471 z. ř. s.). V rozsudku o jmenování hmotněprávního opatrovníka soud "uvede zejména, proč je opatrovník jmenován, zda a jak je omezena doba, po niž má funkci vykonávat, jaká jsou jeho práva a povinnosti, a to i ve vztahu k dalším osobám, zda k některému právnímu jednání potřebuje souhlas soudu, zda a jak podává zprávy soudu, zda má právo na náhradu všech nebo některých nákladů a právo na odměnu" (§ 945 obč. zák.). V usnesení o ustanovení procesního opatrovníka soud zpravidla nevymezuje obsah procesního opatrovnictví; podle § 31 odst. 1 o. s. ř. má totiž ustanovený (procesní) opatrovník "stejné postavení jako zástupce na základě plné moci". 

	Musí však být soudem ve jmenovacím výroku uvedeno zcela zřetelně alespoň, pro jaké řízení je opatrovník jmenován. Nepostačí tak prosté konstatování, že je ustanoven „pro řízení ve věci nezletilého Jana Nováka“. Musí být jasně specifikováno, pro jaké již zahájené řízení ve věcech péče soudu o nezletilé, jak jsou vyjmenována v § 466 z. ř. s., je opatrovník jmenován (a v jiné věci tak před soudem samozřejmě vystupovat jako zástupce nezletilce nemůže). Procesní zástupce („opatrovník pro řízení“) provádí tedy pouze procesní úkony vztahující se ke konkrétnímu soudnímu řízení, v němž byl ustanoven (jmenován) a v jeho rámci, tedy např. pouze „ve věci výživy“, nebo „ve věci pěstounské péče“ apod. Není hmotněprávním opatrovníkem dítěte a mimo rámec daného řízení není oprávněn činit nic. Procesní zástupce má tedy v daném řízení obdobné postavení jako advokát. K tomu srov. dále. 

	Místně příslušný orgán sociálně-právní ochrany (srov. § 4 odst. 1 ve spojení s § 61 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) nemá právo omluvy a je na základě zdejšího ustanovení opatrovnictví povinen přijmout, a to jak opatrovnictví hmotněprávní, tak procesní. Nutno připomenout, že tento orgán sociálně-právní ochrany má právo na úhradu nákladů, případně na odměnu z výkonu opatrovnictví, pouze jde-li o správu jmění (srov. § 58 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, § 951 obč. zák.), jinak je povinen je vykonávat bezplatně, což je v prvé řadě případ procesního opatrovnictví. Je-li bydliště zastupovaného dítěte odlišné od jeho trvalého pobytu (a tím i od sídla místně příslušného orgánu sociálně-právní ochrany dětí), lze postupem správního (nikoli soudního) práva provést faktické přenesení výkonu opatrovnictví formou dožádání, které je dožádaný orgán sociálně-právní ochrany dětí rovněž povinen přijmout a nemá právo omluvy. K tomu srov. § 62 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, který upravuje možnost takového dožádání. Pokud je využita tato možnost dožádání, zašle dožadující orgán dožádanému úřadu spisovou dokumentaci dítěte spolu se svým stanoviskem k věci. Dožádání může využít též Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí. 

	V některých případech však soud ustanovuje (jmenuje) opatrovníkem dítěte, zejména procesním, obec, jejíž obecní úřad obce s rozšířenou působností je sice také orgánem sociálně-právní ochrany dětí, ale ve vztahu k danému dítěti místně nepříslušným. V takovém případě je třeba jmenování takového opatrovníka posoudit podle § 29 odst. 4 o. s. ř., který rámcově upravuje takový postup: „Opatrovníkem - soud jmenuje zpravidla osobu blízkou, případně jinou vhodnou osobu [ať již fyzickou, tak případně i právnickou, např. obec], nebrání-li tomu zvláštní důvody. Advokáta lze jmenovat opatrovníkem, jen jestliže jím nemůže být jmenován někdo jiný. Jinou osobu [tedy fyzickou, ale i právnickou, tedy např. obec] než advokáta lze jmenovat opatrovníkem, jen jestliže s tím souhlasí.“ Ke jmenování opatrovníkem obce, jejíž obecní úřad není místně příslušný pro výkon opatrovnictví dítěte podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí, je tedy nezbytný souhlas této obce a tato obec je oprávněna výkon opatrovnictví odmítnout. 

	Musí být vždy dodržena zásada, že orgán sociálně-právní ochrany nemůže být zároveň navrhovatelem a zároveň (procesním) opatrovníkem v daném soudním řízení, neboť není z povahy věci možné, aby jeden z účastníků současně zastupoval v řízení účastníka jiného (pokud jím nebyl zplnomocněn). To samé platí, pakliže podání tohoto orgánu bylo označeno v rozporu s právem jen jako podnět k zahájení řízení, soud je pouze jako podnět také posoudil, avšak na základě něj řízení zahájil z moci úřední. Vzhledem k tomu, že uvedené zásady byly formulovány především v souvislosti s řízeními směřujícími k faktickému nebo výslovnému omezení, resp. pozastavení výkonu rodičovské odpovědnosti, resp. podstatným způsobem zasahujícími do práva na rodinný život (řízení o kvalifikovaném nezájmu, o nařízení ústavní výchovy či jiné formy náhradní péče proti vůli rodičů) je podle okolností namístě mít pochybnost o podjatosti opatrovníka i tehdy, kdy procesní návrhy obdobně závažného obsahu vznese orgán sociálně-právní ochrany až po zahájení řízení. Byl-li v takovém řízení jmenován procesním opatrovníkem, měl by soud řízení přerušit (§ 109 o. s. ř.) a jmenovat jiného procesního opatrovníka. 

	V popisovaném případě kolize mezi postavením orgánu sociálně-právní ochrany dětí jako orgánu správní policie, vykonávajícího dozor nad ohroženými dětmi (srov. § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), a potřebou jmenovat dítěti procesního opatrovníka soudy někdy postupují tak, že jmenují opatrovníkem sousední obec, popř. jinou obec z obvodu soudu, která by ji měla následně vykonávat svým obecním úřadem obce s rozšířenou působností. V této souvislosti se pro většinu rodinně-právních řízení stanovuje od 30. 9. 2017 nezměnitelné pravidlo, že „opatrovníkem nelze jmenovat orgán sociálně-právní ochrany dětí, který podal návrh na zahájení řízení“ [popř. na předběžné opatření podle § 452 a násl. z. ř. s.]. Srov. § 434 odst. 2, § 456 odst. 2, § 469 odst. 2 z. ř. s. Nejen, že místně nepříslušná obec má právo omluvy a může opatrovnictví odmítnout, ale jmenování jiné (místně nepříslušné obce) procesním opatrovníkem, s předpokladem, že jde o „výkon sociálně-právní ochrany dětí“ je nesprávné i věcně. Orgán sociálně-právní ochrany dětí, má-li být jmenován opatrovníkem ve smyslu zákona o sociálně-právní ochraně dětí, vykonává opatrovnictví v rámci sociálně-právní ochrany jako přenesenou působnost státu. Výkon tohoto opatrovnictví je tak výkonem státní moci a z tohoto hlediska je opatrovníkem dítěte stát, tedy Česká republika. Orgány sociálně-právní ochrany ostatně tvoří jednotnou soustavu a orgány prvního stupně jsou podřízeny společnému nadřízenému správnímu úřadu (krajským úřadům a MPSV). V případech, kdy místně příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí inicioval soudní řízení ve smyslu § 14 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, je tedy účastníkem řízení jako navrhovatel, a soud opatrovníkem pro řízení jmenuje místně nepříslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí, není tím zhojena výše naznačená kolize. Ostatně místně nepříslušný obecní úřad si v takových případech vždy vyžádává stanovisko i spisovou dokumentaci od navrhovatele a oba správní úřady v praxi úzce spolupracují, což nakonec vyplývá i z § 51 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně, který by však v případě popisovaného nesprávného postupu aplikován být přitom vůbec neměl. Jde totiž o situaci analogickou tomu, kdy by si advokát protistrany bez vědomí a souhlasu svého mandanta vyměňoval údaje o vedeném řízení a o svém mandantu s protistranou, či dokonce s protistranou či účastníkem řízení „slaďoval noty“ pro procesní postup v rozporu se zájmy jím zastoupené strany. Takové protiprávní jednání by ostatně bylo i kárným proviněním, jež by mohlo odůvodňovat i pozastavení výkonu advokacie. Z uvedeného vyplývá, že jediný správný postup v situaci, kdy soudní řízení inicioval některý orgán sociálně-právní ochrany dětí, je jmenování jiného opatrovníka, než je kterýkoli orgán sociálně-právní ochrany dětí, byť místně nepříslušný. Soud v takovém případě musí jmenovat „osobu blízkou, případně jinou vhodnou osobu“ a nelze-li takovou osobu nalézt, případně taková osoba nesouhlasí, pak platí výše cit. ustanovení o. s. ř.: „Advokáta lze jmenovat opatrovníkem, jen jestliže jím nemůže být jmenován někdo jiný“. Soud tedy musí procesním zástupcem dítěte (opatrovníkem pro řízení) jmenovat v uvedených případech advokáta zásadně vždy. 

III. Osoba veřejného opatrovníka 
 
	Podle obecné zásady zastoupení "zástupce jedná osobně" (§ 438 věta prvá obč. zák.). Tato zásada se vztahuje k zástupci - člověku a vyplývá z ní zdrženlivost zákona vůči zastoupení jiného právnickou osobou, které je tedy možné zejména tehdy, pokud to zvláštní předpis alespoň implicitně předvídá; typické případy zastoupení právnickou osobou se vyskytují v oblasti procesního zastoupení odbory, organizací zřízenou na pomoc obětem diskriminace, ochranným autorským svazem či organizací na pomoc cizincům (srov. § 26 o. s. ř.). Příkladem zastoupení nikoli člověkem je vedle nich právě zdejší úprava. Opatrovníkem je soudem jmenován obecní úřad obce s rozšířenou působností. Záleží pak na rozvrhu práce, uspořádání a zvyklostech daného úřadu, který zaměstnanec oddělení sociálně-právní ochrany dětí případ převezme a dítě u soudu bude zastupovat. Pokud by některý z rodičů nesouhlasil se jmenováním konkrétního úřadu opatrovníkem svého dítěte, může podat opravný prostředek proti usnesení o jmenování opatrovníka. Pokud by však nesouhlasil s postupem určitého zaměstnance orgánu sociálně-právní ochrany či s jeho názory a návrhy, je třeba toto řešit stížností podle správního řádu u nadřízeného onoho zaměstnance. 

	Může se stát, že soud jmenuje opatrovníkem konkrétního zaměstnance či zaměstnankyni orgánu sociálně-právní ochrany. V takovém případě však není opatrovníkem obecní úřad obce s rozšířenou působností, jak předpokládá § 17 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, ale sám tento zaměstnanec jakožto fyzická osoba, tedy mimo svou pracovní náplň a pozici. Tento zaměstnanec jako "soukromá" osoba však není povinen opatrovnictví přijmout, resp. musí vždy se svým ustanovením souhlasit. 

	Z § 438 věty druhé obč. zák. obecně vyplývá, že zástupce zastoupeného může jeho zastupováním pověřit dalšího zástupce (můžeme říci "podzástupce") vedle situace, kdy to dovoluje ujednání se zastoupeným, přicházející však v úvahu jen u smluvního zastoupení, také vyžaduje-li to nutná potřeba. To samé pak lze dovodit z úpravy poručenství (§ 928 odst. 2, § 942 obč. zák.) i opatrovnictví (§ 944, § 950 odst. 2 obč. zák.) na základě (přiměřeného) použití ustanovení o zastoupení dítěte rodiči podle § 894 odst. 1. ("Rodiče jako zákonní zástupci mohou pro vyřízení záležitosti dítěte, nejedná-li se o záležitost osobního stavu, uzavřít smlouvu o zastoupení osobou s odbornými znalostmi, popřípadě i jinou vhodnou osobou.") Tato situace může při výkonu opatrovnictví (popř. poručenství) orgánem sociálně-právní ochrany nastat ve zvláště složitých případech, které vyžadují určitou specializaci; tehdy může orgán sociálně-právní ochrany uzavřít smlouvu s advokátem či advokátní kanceláří, přičemž náklady na právní zastoupení lze hradit z dotace na výkon sociálně-právní ochrany. Může jít např. o soudní řízení o pozůstalosti, jehož předmětem je jmění velkého rozsahu nebo zvláštní povahy (obchodní závod, cenné papíry, práva duševního vlastnictví). Současně platí zásada § 438 odst. 2 věta druhá i. f. obč. zák., podle níž opatrovník odpovídá za řádný výběr jeho osoby (tj. za výběr osoby "podzástupce"). Podobné pravidlo obsahoval i obecný zákoník občanský, podle něhož ručil poručník za škodu způsobenou "pomocnou silou" jen pokud užil vědomě "osob neschopných" (srov. § 264 o. z. o.: "poručník má ručiti vůbec jen za své zavinění a nikoli za zavinění osob jemu podřízených. Zřídil-li však vědomě osoby neschopné, podržel-li je nebo nenaléhal-li na náhradu škody jimi způsobené, zodpovídá i za tuto nedbalost"). Jedná se tak o mírnější formu ručení ("odpovědnosti") než v případě obecného ručení (odpovědnosti za škodu, způsobenou "pomocníkem") podle § 2914 obč. zák. 

	Třeba však dodat, že v uvedených případech zvláště složitých věcí by soud vůbec neměl jmenovat orgán sociálně-právní ochrany dětí opatrovníkem, ale měl by dítěti ustanovit kvalifikovaného zástupce, tedy zástupce z řad advokátů, což je zásada, kterou judikoval i Ústavní soud (srov. judikaturu za tímto ustanovením). 

IV. Opatrovnictví při omezení rodičovské odpovědnosti 
 
	Pokud soud omezí rodiči rodičovskou odpovědnost, náleží rodičovská odpovědnost druhému rodiči. Pokud by však byla omezena rodičovská odpovědnost i tohoto druhého rodiče, popř. byl omezen její výkon, soud jmenuje dítěti opatrovníka v rozsahu tohoto omezení (§ 878 odst. 3 obč. zák.). 

	Podle § 865 odst. 2 obč. zák. "rozhodne-li soud o omezení svéprávnosti rodiče, rozhodne zároveň o jeho rodičovské odpovědnosti". Podle dřívější právní úpravy účinné před rokem 2014 (§ 34 odst. 2 zák. o rodině) rodič omezený ve svéprávnosti vůbec neměl rodičovskou zodpovědnost. Podle § 868 odst. 2 obč. zák. "výkon rodičovské odpovědnosti rodiče, jehož svéprávnost byla v této oblasti omezena, je po dobu omezení jeho svéprávnosti pozastaven, ledaže soud rozhodne, že se rodiči vzhledem k jeho osobě zachovává výkon povinnosti a práva péče o dítě a osobního styku s dítětem". Ze slov "v této oblasti" vyplývá, že soud, rozhodující o omezení svéprávnosti, nemusí současně ve smyslu § 865 odst. 2 obč. zák. shledat důvody také pro omezení rodičovské odpovědnosti, nicméně důvodová zpráva je tu přísnější, uvádí-li: "U rodiče, jehož svéprávnost byla omezena, (...) zásadně platí, že po dobu omezení svéprávnosti je výkon jeho rodičovské odpovědnosti pozastaven. Jde-li ale o situaci, kdy omezení (zejména vzhledem k důvodům, které k němu vedly) svéprávnosti výkonu povinnosti a práva péče nijak nebrání (eventuálně zásadně nebrání), pak může soud rozhodnout, že se rodiči zachovává výkon povinnosti a práva péče o dítě." Lze tak mít za to, že omezení svéprávnosti znamená vždy také pozastavení výkonu rodičovské odpovědnosti. Je-li podstatou omezení svéprávnosti omezení způsobilosti právně jednat a platí-li současně, že zástupce nemůže jednat za zastoupeného v tom rozsahu, v jakém nemůže jednat ani sám za sebe, je pak obtížně představitelná situace, kdy by omezeně svéprávný rodič měl současně rodičovskou odpovědnost "v plném rozsahu". Soud navíc dle § 868 odst. 2 obč. zák. může rozhodnout explicitně jen o zachování výkonu osobní péče nebo alespoň osobního styku s dítětem. 

	Jak § 878 odst. 2, tak § 928 odst. 1 obč. zák. jako jednu z podmínek poručenství uvádějí skutečnost, že "žádný z rodičů nemá rodičovskou odpovědnost v plném rozsahu". Je otázka, zda spojením "nemá v plném rozsahu" se míní, že ji nemá (resp. nemůže vykonávat) vůbec, nebo naopak se má na mysli pouze její omezení. Praktickým důsledkem je otázka, zda je podle občanského zákoníku vůbec prostor pro jmenování dlouhodobého hmotněprávního opatrovníka v rozsahu omezení rodičovské odpovědnosti jediného rodiče, a zdali v takovém případě není namístě vždy jmenování poručníka. Obě řešení by přitom měla svou logiku - na stranu jednu, je-li rodič ve své odpovědnosti pouze omezen, není vhodné zavdávat příčinu ke kolizím v zastoupení dítěte v těch oblastech, kterých se omezení odpovědnosti rodiče netýká (a dítě by tak mohl zastoupit jak rodič, tak poručník), na stranu druhou je oprávněný požadavek, aby každé dítě mělo vždy alespoň jednu osobu, která má práva a povinnosti k dítěti v plném rozsahu (tedy alespoň jeden rodič, a není-li takový, pak poručník). Protože by do práv a povinností rodičů mělo být zasahováno co nejméně a § 878 odst. 3 obč. zák. jasně stanovuje, že "je-li rodičovská odpovědnost rodičů omezena nebo je-li omezen její výkon, jmenuje soud dítěti opatrovníka", je zřejmě na místě uvedené napětí mezi jednotlivými ustanoveními o jmenovaném zástupci dítěte vyložit ve prospěch onoho mírnějšího řešení a upřednostnit rozsahem omezené opatrovnictví před poručenstvím. 

V. Opatrovník v řízení o osvojení 
 
	Jmenování opatrovníka je dále zapotřebí pro řízení o osvojení dítěte (§ 807 obč. zák., § 434 z. ř. s.). Opatrovník musí dát souhlas k osvojení dítěte jeho jménem ve vymezených případech (hmotněprávní opatrovnictví dítěte), pokud osvojenec nedosáhl věku alespoň 12 let, od kdy je ze zákona způsobilý dát takový souhlas s osvojením sám (§ 806, § 807 obč. zák.). Rovněž tak rodičům je třeba jmenovat opatrovníka, který místo nich vysloví souhlas s osvojením, a to tehdy, pokud není z důvodů uvedených v § 818 potřeba souhlasu jich obou, nebo v případě, kdy byl vysloven kvalifikovaný nezájem obou rodičů (§ 821). A konečně je v souvislosti s osvojením jmenován procesní opatrovník dítěte pro soudní řízení o osvojení. Ve všech případech je tímto opatrovníkem jmenován zpravidla orgán sociálně-právní ochrany dětí, ledaže některé z řízení o osvojení, vyjmenovaných v § 427 z. ř. s., bylo zahájeno na jeho návrh nebo alespoň podnět (§ 434 odst. 2 z. ř. s.), kdy by opatrovnictví přijmout neměl. Je namístě podotknout, že jde-li o zastoupení rodičů, nikoli dítěte, v adopčním řízení ve výše zmíněných případech dání souhlasu s osvojením na místě rodičů, je výkon opatrovnictví orgánem sociálně-právní ochrany dětí věcně nepřípustný, neboť tento orgán je povolán k ochraně zájmů dítěte, ačkoli zde by měl zcela paradoxně zastupovat rodiče, tedy chránit zájem rodiče jako jeho zástupce, je tu tedy dána vždy pojmová kolize. 

VI. Některá pravidla výkonu "kolizního" opatrovnictví orgánem sociálně-právní ochrany 
 
	Kolizní opatrovník. Soud jmenuje tzv. kolizního opatrovníka, „hrozí-li střet zájmů dítěte na straně jedné a - obecně - „jiné osoby na straně druhé“ (§ 943 obč. zák.; jinak též § 460), zvláště pak tehdy, mohlo-li by „dojít ke střetu zájmů mezi ním a dítětem nebo mezi dětmi týchž rodičů“ (§ 892 odst. 3 obč. zák.). Může se jednat o opatrovníka hmotněprávního i procesního. Nejčastějším případem kolizního opatrovnictví v sociálně-právní ochraně dětí je opatrovnictví procesní. Z dikce zákona vyplývá, že pro jmenování opatrovníka je dostačující pouhá potencialita střetu zájmů. Obecně lze říci, že kolize zájmů se předpokládá vždy, pokud jsou rodiče a dítě účastníky stejného řízení. Tehdy soud postupem a za podmínek popsaných výše jmenuje procesním opatrovníkem zpravidla orgán sociálně-právní ochrany dětí. Slovo „zpravidla“ znamená, že může procesním opatrovníkem jmenovat i jinou osobu a v některých případech tak učinit i musí (srov. výše). Může jít např. o řízení o péči a výživě nezletilého dítěte, resp. řízení ve věcech péče soudu o nezletilé obecně, řízení o určení nebo popření otcovství, tedy souhrnně řízení „rodinně právní“, a samozřejmě i o další druhy řízení, např. dědické atd. Podobně může dojít ke střetu zájmů mezi osvojitelem a osvojencem, nebo mezi osvojencem a vlastními dětmi osvojitele, anebo mezi poručníkem či jeho dětmi a poručencem apod. 

	Kolizní opatrovník vykonává všechna procesní práva účastníka řízení a současně právě jen tato oprávnění "v rámci soudního řízení" - účastní se jednání, může nahlížet do spisu, vyjadřuje se k návrhům a důkazům, může klást vyslýchanému otázky a sám navrhovat důkazy k prokázání svých tvrzení, sděluje soudu skutečnosti mající pro dané řízení význam atd. Orgán sociálně-právní ochrany jako kolizní opatrovník má povinnost v řízení uplatňovat všechna procesní práva dítěte, tedy především proti rozsudku, který opatrovník obdrží, může v zájmu nezletilého podat odvolání. Procesními právy dítěte jako účastníka je samozřejmě třeba rozumět i práva související s právem na spravedlivý proces obecně. V této souvislosti dochází k nejčastějšímu porušování práv účastníků v důsledku průtahů v řízení, a to za situace, kdy přes opakovanou snahu nedošlo podle vzoru řady zemí k zavedení pořádkových lhůt k rozhodnutí ve věci (v opatrovnické oblasti jsou takové lhůty zavedeny v zásadě jen v úpravě předběžných opatření a detenčního řízení). Podle § 5 odst. 2 zák. č. 6/2002 Sb., o soudech a soudcích, má každý "právo, aby jeho věc byla soudem projednána a rozhodnuta bez zbytečných průtahů", kterážto zásada se opírá již o výslovné její zakotvení v čl. 38 odst. 2 Listiny. Rozhodovat v "přiměřených lhůtách a bez průtahů" je pak v rámci uvedené zásady uloženo jmenovitě příslušným soudním osobám (§ 79 odst. 1 cit. zák.), které jsou tak osobně odpovědné za naplňování uvedené zásady. Neprovedení úkonu v přiměřené lhůtě pak proto současně zakládá odpovědnost státu za nesprávný úřední postup ve smyslu § 13 odst. 1 zák. č. 82/1998 Sb. Orgán sociálně-právní ochrany dětí, povinný hájit procesní zájmy a práva dítěte jako kolizní opatrovník, má tak při průtazích v řízení řadu oprávnění (jimž ovšem koresponduje povinnost je vykonat). V prvé řadě je mu dána možnost podat stížnost na průtahy v řízení zásadně k rukám předsedy soudu, po smyslu § 164 a násl. zák. č. 6/2002 Sb., o soudech a soudcích. Stejný procesní nástroj je pak namístě využít též v případě nevhodného chování soudních osob anebo narušování důstojnosti řízení před soudem. Stížnost, jde-li o průtahy, je předseda soudu povinen vyřídit do 1 měsíce, jde-li o nevhodné chování, do 2 měsíců; v případě nedodržení těchto lhůt by šlo o průtahy i na straně předsedy soudu. Významným ustanovením je pak § 174a zák. č. 6/2002 Sb., o soudech a soudcích, podle něhož "má-li účastník nebo ten, kdo je stranou řízení, za to, že v tomto řízení dochází k průtahům, může podat návrh soudu, aby určil lhůtu pro provedení procesního úkonu, u kterého podle jeho názoru dochází k průtahům v řízení". Z návrhu na určení lhůty musí být mj. patrno, o jakou věc a jaký procesní úkon se jedná, v čem jsou podle navrhovatele spatřovány průtahy v řízení a čeho se navrhovatel domáhá, tzn. že musí být jasně vymezen charakter úkonu (např. nařízení jednání apod.), a do jaké doby se požaduje. 

	Vzhledem k vymezení úkolů sociálně-právní ochrany v § 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí lze mít za to, že jsou-li dány důvody pro uplatnění nároků v důsledku porušení práva na spravedlivý proces, má a může orgán sociálně-právní ochrany uplatňovat nároky dítěte, jemuž byl kolizním opatrovníkem, vzniklé podle zákona č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem, a to primárně uplatněním nároku u příslušného ústředního orgánu státní správy (§ 14 cit. zák.), tj. v daném případě u Ministerstva spravedlnosti. 

	Orgán sociálně-právní ochrany se tedy jako kolizní opatrovník především vyjadřuje k předmětu řízení a k průběhu řízení. „Zprávu o poměrech dítěte“, kterou by snad dokonce podmiňovalo jakési komplexní šetření opatrovníkem čili faktické dokazování mimo jednání soudu, není opatrovník v této souvislosti oprávněn ani povinen zpracovávat. Hodlá-li soud provést důkaz např. vyjádřením školy, lékaře či šetřením v místě bydliště, je to právě soud, kdo musí jako svědka předvolat pracovníka školy nebo lékaře nebo požádat školu či zdravotnické zařízení o zaslání vyjádření (po zproštění mlčenlivosti těchto subjektů tím, jehož osobní údaje mají být soudu sděleny), provést ohledání věci na místě podle § 122 odst. 1 ve spojení s § 130 odst. 2 o. s. ř. atd. Opatrovník dítěte jako zástupce jednoho z účastníků není nějakým „vyšetřujícím vyšším soudním úředníkem“, ale právě jen procesním zástupcem jedné ze stran řízení, na soudu ostatně zcela nezávislým. To je rozdíl od (trestního) řízení ve věcech mládeže, kde orgán sociálně-právní ochrany dětí není procesním zástupcem obviněného nezletilce, ale vystupuje v řízení samostatně (srov. § 33 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), obviněný nezletilec se přitom zásadně současně považuje za ohrožené dítě ve smyslu § 6 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, a proto také z. s. m. může výslovně stanovit, že „orgány činné podle tohoto zákona uloží zjištění poměrů mladistvého příslušnému orgánu sociálně-právní ochrany dětí, případně též Probační a mediační službě (§ 55 odst. 3 z. s. m.), a že vypracování podrobné zprávy o osobních, rodinných a sociálních poměrech mladistvého a aktuální životní situaci mladistvého uloží předseda senátu a v přípravném řízení státní zástupce příslušnému orgánu sociálně-právní ochrany dětí, případně též Probační a mediační službě“ (§ 56 odst. 2 z. s. m.). Tím je zakotvena kompetence orgánu sociálně-právní ochrany dětí pro zjišťování poměrů nezletilého a vypracování podrobné zprávy o těchto šetřeních pro účely soudního řízení. Mimo oblast soudnictví ve věcech mládeže je ovšem tato úprava zcela nepoužitelná a nelze ji „zvykově“ aplikovat v civilních řízeních ve věcech péče soudu o nezletilé. Obdobu takové úpravy obsahoval v minulosti pouze pro omezený počet civilních řízení § 18 zák. o soc.-práv. ochraně dětí odkazem na býv. zákon o rodině. Bylo totiž stanoveno, že vyjádření podle § 45b a § 70 býv. zák. o rodině podává soudu v řízení o svěření dítěte do pěstounské péče nebo o osvojení dítěte orgán sociálně-právní ochrany dětí. Zákon o rodině pak stanovil, že „před rozhodnutím o svěření dítěte do pěstounské péče je soud povinen vyžádat si vyjádření orgánu sociálně-právní ochrany dětí o tom, zda ten, kdo se má stát pěstounem, je osobou vhodnou pro výkon této péče“ a dále, že „soud je povinen vyžádat si [v řízení o osvojení] vyjádření orgánu sociálně-právní ochrany dětí“. Tato úprava byla od 1. 1. 2014 pro tento velmi omezený výčet civilních řízení zrušena, pro jiná řízení ostatně neplatila nikdy ani před tím. 

	Práva a povinnosti procesního opatrovníka o. s. ř. ani z. ř. s. paradoxně vůbec neupravují, neboť platná úprava je nadále poplatná zjednodušené a neúplné úpravě z počátku 60. let 20. století. Platí tak pouze § 31 odst. 1 o. s. ř.: „ustanovený opatrovník nebo jiný zástupce má stejné postavení jako zástupce na základě procesní plné moci“. A v té souvislosti současně § 28a odst. 1 o. s. ř., na nějž se odkazuje: „Procesní plnou moc nelze omezit. Zástupce, jemuž byla tato plná moc udělena, je oprávněn ke všem úkonům, které může v řízení učinit účastník“. Jmenování procesním opatrovníkem tak opatrovníku nepřiznává jakákoli jiná práva či oprávnění „mimo“ vedené soudní řízení. Jedinou použitelnou normou tak je obecná úprava opatrovnictví v občanském zákoníku. Za prvé pro samotný výběr osoby opatrovníka platí jistě § 62 obč. zák., podle něhož soud „dbá, aby výběrem opatrovníka nezaložil nedůvěru opatrovance k opatrovníkovi“. Pokud by tu taková nedůvěra nezletilého vůči orgánu sociálně-právní ochrany byla nebo ji bylo lze předpokládat, nelze tento orgán opatrovníkem jmenovat. Jde-li o vlastní povinnosti a oprávnění opatrovníka, pak jsou dále použitelná ustanovení § 466 a § 467 obč. zák.: „K povinnostem opatrovníka náleží udržovat s opatrovancem vhodným způsobem a v potřebném rozsahu pravidelné spojení, projevovat o opatrovance skutečný zájem, jakož i dbát o jeho zdravotní stav a starat se o naplnění opatrovancových práv a chránit jeho zájmy. Rozhoduje-li opatrovník o opatrovancových záležitostech, vysvětlí opatrovanci srozumitelně povahu a následky rozhodnutí. Opatrovník při plnění svých povinností naplňuje opatrovancova právní prohlášení a dbá jeho názorů, i když je opatrovanec projevil dříve, včetně přesvědčení nebo vyznání, soustavně k nim přihlíží a zařizuje opatrovancovy záležitosti [v daném případě tedy provádí procesní úkony v rámci probíhajícího řízení] v souladu s nimi. Není-li to možné, postupuje opatrovník podle zájmů opatrovance. Opatrovník dbá, aby způsob opatrovancova života nebyl v rozporu s jeho schopnostmi a aby, nelze-li tomu rozumně odporovat, odpovídal i zvláštním opatrovancovým představám a přáním“. 

	Nejde-li o dítě prohlášené současně z jiných důvodů za ohrožené podle § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, nemůže tedy opatrovník vůči rodičům či jiným dítěti blízkým osobám uplatňovat žádné donucující pravomoci pod sankcemi pořádkové pokuty podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí (např. postupy podle § 52, § 53 odst. 2). Pokud by důkazy, které lze v případě dítěte ohroženého ve smyslu § 6 opatřovat i pro potřeby správního orgánu cestou úředního donucení, byly pro soudní řízení nezbytné a dotčené osoby by s „vyšetřováním“ veřejného opatrovníka nesouhlasily, má veřejný opatrovník jako opatrovník dítěte „v řízení“ (nikoli mimo takové řízení) pouze oprávnění navrhovat, aby takové důkazy provedl soud, a to včetně místního šetření, popř. aby soud uložil účastníkům nebo třetím osobám, aby podaly příslušná vyjádření či předložili požadované listiny apod., jak to bylo uvedeno již výše. Nemůže takové důkazy „provádět“ mimo soudní řízení či „opatřovat“ sám. To vše je ostatně také dostatečně zřejmé i z té okolnosti, že v případě, kdy je dítěti jmenován jiný procesní kolizní opatrovník (advokát, nezisková organizace apod.), také na místo soudu nekoná sám nějaké „důkazní řízení“, „vyšetřování“ apod. A samozřejmě i z té okolnosti, že účastníci mají v občanském soudním řízení rovné postavení (§ 18 odst. 1 o. s. ř.). Skutkový stav zjištěný v důkazním řízení soudem (nikoli orgánem sociálně-právní ochrany dětí) se pak odráží v závěrečném návrhu kolizního opatrovníka. Přednesy kolizního opatrovníka, především právě závěrečný návrh, musí být vždy řádně zdůvodněny. 

	Opatrovník je povinen poskytovat dítěti, které v řízení zastupuje, přiměřeně jeho věku podstatné a pravdivé informace týkající se řízení a zjišťuje jeho názor, který pak před soudem prezentuje (srov. též § 8 odst. 2, 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a § 100 odst. 3 o. s. ř.). Přitom musí být dítěti vysvětlena odpovídajícím způsobem role kolizního opatrovníka. Tuto povinnost (kromě výše zmíněné obecné úpravy občanského zákoníku) zdůrazňuje od 30. 9. 2017 i § 20 odst. 4 z. ř. s. I procesní opatrovník dítěte tak povinně „postupuje tak, aby nezletilý dostal potřebné informace o soudním řízení a byl informován o možných důsledcích vyhovění svému názoru i důsledcích soudního rozhodnutí“. 

	Podle § 11 odst. 4 písm. b) zák. č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím, „povinné subjekty dále neposkytnou informace o rozhodovací činnosti soudů, s výjimkou pravomocných rozsudků“. Ustanovení § 5 instrukce Ministerstva spravedlnosti č. j. 13/2008-SOSV-SP, kterou se provádějí některá ustanovení zákona č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím, k uvedenému upřesňuje: „Za ‚rozhodovací činnost soudů‘ v jiných než trestních věcech je třeba v souladu s účelem zákona považovat nejen vlastní rozhodování soudů, ale také jejich postup v soudním řízení, jejich úkony směřující ke zjištění skutkového stavu věci a úkony účastníků učiněné vůči soudu a ostatním účastníkům řízení v rámci projednávání sporů a jiných právních věcí. Poskytují se však veškeré informace obsažené v rozhodnutích soudů, pokud jejich poskytování není vyloučeno z jiných důvodů. Dále se poskytují údaje organizačně-technického rázu, které se týkají projednávání a rozhodování konkrétního sporu nebo jiné právní věci (např. údaje o tom, zda byl podán návrh na zahájení řízení, není-li poskytnutí této informace v rozporu se zákonem chráněným zájmem, údaje o tom, kdy a kde se bude konat jednání, zda bylo jednání odročeno, zda je rozhodnutí soudu v právní moci nebo zda byl podán proti němu opravný prostředek), anebo obecné údaje o rozhodovací činnosti soudů (např. statisticky zpracovávané údaje, údaje o počtech a druzích projednávaných a rozhodovaných věcí či o počtech starších neskončených věcí).“ Uvedené platí i pro orgán sociálně-právní ochrany jako kolizního opatrovníka po dobu výkonu této funkce, neboť kolizní opatrovník během řízení vykonává úkony související s činností soudu, proto po dobu, kdy trvá procesní kolizní opatrovnictví, s ohledem na uvedenou úpravu, jakož i s ohledem na ochranu práv dítěte, nelze umožnit rodičům, jiným osobám odpovědným za výchovu dítěte nebo jejich zplnomocněným zástupcům nahlížení do spisové dokumentace podle § 55 odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, a jsou tak dány důvody pro odmítnutí žádosti o nahlížení do ní ve smyslu § 55 odst. 6 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, resp. lze umožnit nahlížení pouze do těch částí dokumentace, které s vedeným řízením nesouvisejí nebo s ním sice souvisejí, ale jsou součástí též soudního spisu, do něhož oprávněné osoby nahlédnout mohou. Zpravidla je tak nutno umožnit oprávněným osobám nahlížení bez omezení pouze do těch části spisové dokumentace „Om“ vytvořených případně dříve, do doby jmenování dotčeného úřadu kolizním opatrovníkem, resp. do doby bezprostředně tomuto jmenování předcházející. Opačný přístup než výše uvedený by totiž současně představoval porušení zásady rovného postavení účastníků v občanském soudním řízení („rovnost zbraní“; srov. § 18 odst. 1 věta prvá o. s. ř.), neboť opatrovník je v řízení alter ego zastoupeného dítěte, je ve faktickém postavení advokáta dítěte ex offo, jeho podklady v řízení jsou tak ipso facto podklady dítěte samého, přičemž však dítě prostřednictvím opatrovníka rovněž nemůže požadovat nahlédnutí do podkladů, které si pro účely soudního řízení vedou ostatní účastníci, resp. jejich zplnomocnění zástupci. Je-li ovšem současně vedeno jakékoli správní řízení (přestupkové apod.), pak se samozřejmě výše popsané omezení dále nevztahuje na příslušnou oddělenou složku správního spisu, vedenou pod připojeným označením „SŘ“ ve smyslu čl. 7 směrnice o vedení spisové dokumentace, přičemž na nahlížení do této složky se vztahují obecné předpisy o správním řízení (tedy správní řád). 

VII. Kolizní opatrovnictví v kontextu rodičovských sporů 
 
	V souvislosti s výkonem funkce kolizního opatrovníka však současně platí, že je orgán sociálně-právní ochrany nadále povinen zajistit vůči dotčeným klientům všechny úkoly vyplývající z právní úpravy hlavy první této části zákona (tj. realizovat „měkkou“ preventivní a poradenskou činnost), a to zásadně v rozsahu základního sociálního poradenství (srov. § 3 vyhlášky č. 505/2006 Sb., kterou se provádějí některá ustanovení zákona o sociálních službách) a v souladu s odpovídajícími základními ustanoveními (§ 5-9a zák. o soc.-práv. ochraně dětí). To je mimořádně důležité zejména v situaci, kdy je vedeno řízení o úpravě péče a výživy, jakož i o úpravě styku s dítětem, nebo kdy je velmi pravděpodobné, že k tomuto řízení následně dojde. Tak je tomu v situacích, kdy se orgán sociálně-právní ochrany dětí dozví o velmi závažných neshodách mezi rodiči, majících patologické znaky. Po posouzení naléhavosti takového podnětu ve smyslu standardu 8b přílohy č. 1 k prováděcí vyhlášce č. 473/2012 Sb. a jeho přidělení koordinátorovi případu (standard 8c) má být zpravidla provedeno vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny ve smyslu § 10 odst. 3 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí vedle ostatních oblastí rovněž s ohledem na zjištění rodičovských kompetencí v době před vznikem konfliktu a rozpadem vztahu a poté, a zejména na zjištění vztahů mezi jednotlivými členy rodiny včetně dítěte a případných členů širší rodiny navzájem. Současně správní orgán může zvážit prohlášení takového dítěte za ohrožené ve smyslu § 6 a jeho registraci v evidenci ochrany mládeže podle § 54 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Příslušný sociální pracovník jako koordinátor případu je odpovědný v rámci návazného individuálního plánování (bylo-li dítě prohlášeno za ohrožené ve smyslu § 6 a zařazeno do evidence ochrany mládeže) za směřování sociálního poradenství, volbu odpovídající intervence, nabídky a doporučení odpovídajících služeb s cílem odstranění nebo zmírnění důsledků rozporů v rodině. 

	To samé tedy platí i v případě, kdy důvodem k zařazení dítěte do evidence ochrany mládeže bylo nejprve „jen“ jmenování tohoto orgánu kolizním opatrovníkem. Přitom je orgán sociálně-právní ochrany povinen zachovávat objektivitu, a z tohoto důvodu nemá s účastníky jednat o otázkách souvisejících bezprostředně se soudním řízením, zejména o své procesní strategii (to je též jeden z věcných důvodů, proč nelze umožnit po dobu výkonu kolizního opatrovnictví nahlížení do spisové dokumentace, srov. výše). V případě prohlášení dítěte za ohrožené ve smyslu § 6 a tím pádem jeho zařazení do evidence ochrany mládeže podle § 54 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, by však orgán sociálně-právní ochrany dětí měl soudu jako kolizní opatrovník navrhnout vždy své zproštění této funkce, neboť nelze současně vykonávat „nestranně a nezávisle“ procesní opatrovnictví dítěte v soudním řízení a současně v důsledku prohlášení ohrožení dítěte vykonávat vůči tomuto dítěti a zejména vůči jeho zákonným zástupcům popř. dalším osobám vrchnostenské úkony správní policie podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí a podle správního řádu, a to dokonce pod hrozbou pořádkových sankcí s tím spojených. Soud by v takovém případě měl změnu procesního opatrovníka bezodkladně provést. 

	Poradenství poskytované v souvislosti s výkonem kolizního opatrovnictví - je nezbytné podle potřeby poskytnout, doporučit a/nebo zprostředkovat. Rodiče by měli být současně poučeni o rozsahu a obsahu participačních práv dítěte. 

	Orgán sociálně-právní ochrany je přitom povinen, nevylučují-li to okolnosti případu (např. důvodné podezření, že v domácnosti docházelo k domácímu násilí apod.), vést rodiče k vzájemnému porozumění, se zdůrazněním sdílené odpovědnosti vyplývající z postavení rodiče, která přetrvává i rozpad jejich vztahu, a to i ve světle úpravy rodičovské odpovědnosti podle občanského zákoníku. Sociální pracovník má dále klást důraz na skutečnost, že účelem práv a povinností k dítěti je "zajištění morálního a hmotného prospěchu dítěte" (§ 855 odst. 2 obč. zák.) a že za tímto účelem jsou rodiče povinni s ohledem na zájem dítěte vzájemně komunikovat alespoň v nezbytném rozsahu. Přitom zdůrazní právo dítěte na péči obou rodičů, popř. styk s nimi, a to i když spolu rodiče trvale nežijí (srov. čl. 7 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte; § 907 odst. 3 obč. zák.; ke styku pak též čl. 9 odst. 3 Úmluvy o právech dítěte, čl. 4 Úmluvy o styku s dětmi č. 91/2005 Sb. m. s.), a tomuto právu odpovídající povinnost obou rodičů podílet se na výchově dítěte. Je namístě probrat též sociální a psychologickou rovinu problému, zejména negativní důsledky a možná poškození dítěte v jeho celém dalším životě, pokud by se rodičovský spor rozvinul, pokud by docházelo k manipulacím dítěte, k vytváření konfliktů loajality a pocitů viny u dítěte, vytěsnění druhého rodiče ze života dítěte atd. 

	Pracovník orgánu sociálně-právní ochrany by tu přitom měl rodičům pomoci rozlišit rodičovskou a partnerskou rovinu jejich dalšího vztahu a zároveň je informovat o formách péče o děti po rozchodu rodičů s důrazem na naplnění potřeb dítěte (nikoli záměrů rodičů). Jako první variantu, není-li nadále možná společná péče, má sociální pracovník rodiče vést k úvaze o střídavé péči jako o první z dalších možností zajištění péče o dítě. Jsou-li oba rodiče způsobilí o dítě pečovat, mají o péči zájem a taková úprava je i v zájmu dítěte, resp. si takovou úpravu přeje nebo ji alespoň nevylučuje ani samo dítě, přesto však jeden z rodičů takové řešení odmítne, má orgán sociálně-právní ochrany zjišťovat důvody tohoto odmítnutí, jejich relevanci. Současně má být zdůrazněno, že dohodnou-li se rodiče dobrovolně, není nezbytné rozhodnutí soudu, který má záležitost rozhodovat právě teprve tehdy, nedohodnou-li se, nejde-li o vnější zákonné donucení „k soudnímu procesu“ v souvislosti s nutností vypořádat i otázku úpravy poměrů dětí pro dobu po rozvodu ještě před rozvodovým řízením. V rámci tohoto poradenství sociální pracovník rodiče poučí i o možnosti zatímní úpravy poměrů předběžným opatřením, kterým lze rozhodnout též o střídání v péči, přičemž v rámci výkonu tohoto usnesení lze zjistit, zda takovou formu péče rodiče i dítě zvládnou. Současně může být vhodné zprostředkovat rodinné či psychologické poradenství apod. 

	Odborná pomoc poskytovaná v souvislosti s výkonem kolizního opatrovnictví - je rámcově vymezena v § 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a v první řadě by měla být ze strany sociálního pracovníka doporučována - klienti mají být motivováni k dobrovolnému využití pomoci. Vedle pomoci psychologické je možné doporučovat a zprostředkovat rovněž mediaci, popř. přímo rodinnou mediaci. V této souvislosti by měli být rodiče v průběhu poskytování poradenství podrobně informováni o metodě mediace, jejím účelu a průběhu, o jejích kladech, jakož i o způsobech hrazení jejích nákladů. 

	Funkce opatrovníka končí právní mocí daného rozsudku. Pokud by orgán sociálně-právní ochrany vyhodnotil, že dítě, které v řízení zastupoval, je tzv. ohrožené (tedy spadá pod § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) a stanoví z toho důvodu nad dítětem správní dohled, vykonává i nadále sociálně-právní ochranu, nikoli však již jako soudem ustanovený kolizní opatrovník dítěte. 

	V takovém případě orgán sociálně-právní ochrany rodiče vede mj. k důslednému dodržování rozhodnutí soudu, zahrnuje v to poučení o právních důsledcích nerespektování takového rozhodnutí, včetně odpovědnosti trestní podle § 337 odst. 4 tr. zákoníku (maření výkonu úředního rozhodnutí: „Kdo poté, co proti němu byla bezvýsledně použita opatření v občanském soudním řízení směřující k výkonu rozhodnutí soudu nebo soudem schválené dohody o výchově nezletilých dětí, včetně úpravy styku s dítětem, maří výkon takového rozhodnutí nebo dohody.“). 

VIII. Správa jmění nezletilého opatrovníkem 
 
	Jmění dítěte obvykle spravují jeho rodiče, popřípadě starší dítě samo. Pokud by však majetkové zájmy dítěte mohly být ohroženy, jmenuje soud opatrovníka pro správu jmění dítěte. I zde platí obecné výklady o opatrovnictví uvedené výše. Může jít např. o situaci, kdy jeden z rodičů dítěte zemře a hrozí, že by druhý rodič pro marnotratnost, např. pro svou závislost na hraní automatů, dědictví dítěte utratil apod., byť je rodič samozřejmě v takovém případě povinen vyúčtovat správu svěřeného jmění, přičemž případná zpronevěra by byla též trestným činem (§ 206 tr. zákoníku). Soud upřednostní jmenování určitého člověka, avšak pokud by takový nebyl nalezen, může soud jmenovat opatrovníkem pro správu jmění dítěte orgán sociálně-právní ochrany. Pokud by správa jmění dítěte vyžadovala značné odborné znalosti, měl by však soud jmenovat opatrovníkem jinou vhodnou osobu, např. daňového poradce, advokáta či jiného odborníka, zejména z okruhu osob, které jsou vhodné také ke správě pozůstalosti (srov. § 156 a násl. z. ř. s.). Je-li jmenován opatrovníkem pro správu jmění dítěte orgán sociálně-právní ochrany, může uzavřít smlouvu s jinou osobou (např. advokátem či advokátní kanceláří; srov. § 438 obč. zák.), která pro něj bude funkci opatrovníka vykonávat ve složitých či specifických případech, přičemž náklady správy lze hradit jednak z výnosů správy (§ 951 obč. zák.), jednak z dotace na výkon sociálně-právní ochrany dětí. 

	V usnesení o jmenování opatrovníka soud podle § 948 obč. zák. vymezí rozsah jmění, které bude opatrovník s péčí řádného hospodáře spravovat (může jít jen o část jmění dítěte, např. zděděná autorská práva či cenné papíry). Zároveň určí, jakým způsobem má být, popřípadě nesmí být s jednotlivými částmi jmění nakládáno. 

	Pravidla správy. Obecné pravidlo § 949 obč. zák. ukládá opatrovníku pro správu jmění povinnost postupovat s péčí řádného hospodáře. Další pravidla správy vymezují § 950-952 obč. zák. Nejedná se však o úpravu výlučnou. Především podle § 950 odst. 2 platí obdobně pravidla správy jmění dítěte platná pro rodiče, tedy pravidla § 896-905 obč. zák. Kromě toho podle § 3022 obč. zák. i pro opatrovníka podle části druhé zákoníku (o rodinném právu) platí ustanovení o právech a povinnostech zákonného zástupce, tzn. že platí, pokud ji zdejší speciální úprava nevylučuje, obecná úprava zastoupení (§ 436 a násl. obč. zák.) a podrobnější úprava zákonného zastoupení a opatrovnictví (§ 457 a násl. obč. zák.). Pokud by ani tak nebylo jasné řešení určité otázky, je namístě upozornit na § 2444 obč. zák., podle něhož se ustanovení o příkazu (mandátu) "použijí přiměřeně i na případy, kdy má někdo (...) podle jiných ustanovení zákona povinnost zařídit záležitost na účet jiného", tzn. že je podpůrně použitelná rovněž úprava smlouvy příkazní. Naproti tomu k nově upraveným obecným pravidlům "správy cizího majetku" (§ 1400 a násl. obč. zák.) důvodová zpráva k zákoníku v této souvislosti uvádí, že "správa jmění je odlišná od správy cizího majetku podle části třetí. Proto se v ustanoveních o zákonném zastoupení a opatrovnictví používá výrazu "běžná správa" (jmění), nikoli "prostá správa" nebo "plná správa" (majetku). Účelem správy jmění zastoupeného nebo opatrovance je vždy dbát o rozmnožení majetku zastoupeného nebo opatrovance, ale zákonný zástupce i opatrovník mohou jak v péči o zachování majetku opatrovance, tak i v péči o jeho rozmnožení činit jen úkony běžné povahy; v neběžných případech si musí vždy vyžádat souhlas soudu. Tím se tato úprava pojetím liší od úpravy správy cizího majetku“. Opatrovníkovi pro správu jmění tedy náleží běžná správa jmění dítěte. Pokud nejde o běžnou záležitost, vyžaduje se schválení soudu. I některá další právní jednání opatrovníka pro správu jmění i v mezích běžné správy může soud navíc podmínit svým souhlasem (§ 950 odst. 2 část věty za středníkem obč. zák.). Ustanovení § 483 odst. 2 obč. zák. obsahuje příkladmý výčet situací, ke kterým je třeba souhlasu soudu (např. bez souhlasu soudu opatrovník nesmí nabýt pro opatrovance nemovitou věc nebo podíl na ní ani opatrovancovu nemovitou věc nebo podíl na ní zcizit či zatížit nebo odmítnout dědictví nebo jiné plnění z pozůstalosti atd.). Obdobným způsobem, byť v poněkud odlišné textaci, jsou upravena tato pravidla též pro správu majetku dítěte rodiči (a tím též poručníkem a/nebo opatrovníkem pro správu jmění) v § 898 odst. 2 obč. zák. (srov. dále výklady o poručenství). 

	Opatrovník podává soudu zprávy o správě jmění dítěte a účty z této správy (§ 950 odst. 3 obč. zák.), a to v intervalech, které nesmí být delší než 1 rok, a podléhá stálému dohledu soudu (§ 950 odst. 1 obč. zák.). Opatrovník má (stejně jako poručník) povinnost předložit soudu po skončení funkce závěrečnou zprávu, dále vše, co měl z důvodu své funkce u sebe, a zejména závěrečné vyúčtování (§ 952 odkazem na § 938 odst. 1 obč. zák.). Toto vypořádání opatrovnictví pro správu jmění vůči soudu provádí býv. opatrovník pro správu jmění ze zákona, aniž by o ně musel být soudem nebo jinou osobou žádán, přitom je povinen je provést nejpozději do 6 měsíců od skončení správy jmění (nebo poručenství). Z výnosů správy lze srazit potřebné náklady s ní spojené (bez předchozího schválení soudem), pokud by však výnosy ze správy nepostačovaly ke krytí nákladů správy, lze požádat soud, aby rozhodl, že náklady budou uhrazeny přímo z podstaty. Opatrovník pro správu jmění kromě úhrady nákladů má dále ze zákona právo na přiměřenou odměnu ze správy. Není však na rozdíl od nákladů správy oprávněn srazit si ji z výnosu majetku sám, ale její výši a dobu, za niž má být poskytována, určí soud, a to výlučně na návrh (srov. § 903 odst. 2 obč. zák.). S ohledem na § 58 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí má orgán sociálně-právní ochrany v této souvislosti nárok na úhradu nákladů správy jmění, zmíněné přiznání odměny je však sporné a lze se klonit k závěru, že by nemělo přicházet v úvahu, neboť správa jmění dítěte patří k zákonem svěřenému úkolu tohoto orgánu. 

	K dalším podrobnostem o správě jmění dítěte srov. výklad k písm. b) (poručenství jako zastoupení ze zákona), neboť pravidla správy jsou totožná. 

IX. Opatrovník v trestním řízení (§ 45 odst. 2 tr. řádu) 
 
	Dítě jako oběť trestného činu má v oboru trestního práva dvojí postavení. Jednak je v tradičním smyslu poškozeným podle trestního řádu (zejména úprava § 43 až 49 tr. řádu), jednak je obětí trestného činu podle § 2 odst. 2 zákona č. 45/2013 Sb., o obětech trestných činů ("Obětí se rozumí fyzická osoba, které bylo nebo mělo být trestným činem ublíženo na zdraví, způsobena majetková nebo nemajetková újma nebo na jejíž úkor se pachatel trestným činem obohatil."), a to obětí zvlášť zranitelnou (§ 2 odst. 4 cit. zák. č. 45/2013 Sb.), jíž příslušejí rozšířená práva oběti. 

	V případech, v nichž zákonný zástupce poškozeného dítěte nemůže vykonávat svá práva v rámci trestního řízení a je tu nebezpečí z prodlení, předseda senátu (v přípravném řízení státní zástupce) ustanoví k výkonu práv poškozeného nezletilého opatrovníka (§ 45 tr. řádu). Rozhodnutí o ustanovení opatrovníka dopadá na případy, kdy jsou zákonní zástupci poškozeného např. dlouhodobě hospitalizováni v nemocnici nebo dlouhodobě v cizině, ale také na případy kolize mezi zákonnými zástupci a poškozeným dítětem, tedy u trestných činů spáchaných rodičem na dítěti. Jestliže nebezpečí z prodlení nehrozí, dá státní zástupce v přípravném řízení podnět soudu příslušnému k řízení ve věcech péče soudu o nezletilé podle § 466 a násl. z. ř. s., aby rozhodl o jmenování opatrovníka poškozenému dítěti podle § 892 odst. 3 a § 943 obč. zák. Podle § 45 odst. 2 tr. řádu ve znění účinném od r. 2017, lze jinou osobu než advokáta jmenovat opatrovníkem jen s jejím souhlasem. I před účinností tohoto doplnění zastával Nejvyšší státní zástupce Pavel Zeman [stanovisko ke sjednocení výkladu zákonů a jiných právních předpisů k problematice ustanovování opatrovníka státním zástupcem mladistvému (§ 43 odst. 2 z. s. m.) nebo nezletilému poškozenému (§ 45 odst. 2 tr. řádu) čj. 1 SL 713/2015 ze dne 22. 3. 2016] názor, že „v případě nezletilých poškozených má ustanovení opatrovníka velmi často návaznost na násilnou činnost páchanou na dítěti, domácí násilí či sexuálně motivovanou trestnou činnost vůči dítěti. V rámci soudnictví ve věcech mládeže zastávají velmi důležitou úlohu orgány sociálně-právní ochrany dětí. Je tedy třeba případně předejít kumulaci jinak neslučitelných funkcí opatrovníka a zástupce orgánu sociálně-právní ochrany dětí, která by mohla vést k negativním procesním dopadům, např. porušení práva na spravedlivý proces v důsledku zkrácení procesních práv mladistvého a možné vrácení věci státnímu zástupci k došetření- Jako opatrovníka mladistvého nebo nezletilého poškozeného státní zástupce - ustanoví zpravidla osobu blízkou, míněno zejména z řad příbuzných, osob rodině blízkých, ohledně nichž nehrozí nebezpečí kolize zájmů- Nadto, tento okruh osob nemusí disponovat potřebnými právními znalostmi, které jsou nezbytné k řádnému, resp. účinnému hájení práv mladistvého či nezletilého poškozeného. Bude-li však osoba blízká takové požadavky splňovat, je její ustanovení prioritní- Zaměstnanec odboru (zpravidla odboru sociálních věcí), v jehož působnosti je výkon sociálně-právní ochrany dětí, - se svým ustanovením musí souhlasit- V případě nezletilých poškozených se jeví jako žádoucí, aby státní zástupce věnoval zvlášť pozornost tomu, aby nezletilému poškozenému byla ustanovena fyzická osoba, jejíž osobnostní i profesní předpoklady budou dostatečnou zárukou zajištění řádné a zejména účinné ochrany jeho práv v průběhu trestního řízení. Jako vhodné se jeví, aby šlo o osobu práva znalou... Nepodaří-li se státnímu zástupci najít vhodného člověka-, který by mohl opatrovnictví vykonávat, ustanoví opatrovníkem, a to pouze jako krajní možnost, orgán sociálně-právní ochrany dětí a jeho příslušný odbor. Orgán sociálně-právní ochrany dětí je povinen tuto funkci převzít [§ 17 písm. a) zákona č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí, ve znění pozdějších předpisů]. Takto lze však postupovat pouze v případě, že v konkrétním trestním řízení nehrozí inkompatibilita funkce orgánu sociálně-právní ochrany dětí a opatrovníka.“ To, co uvedl Nejvyšší státní zástupce ve svém stanovisku v roce 2016, totiž „nepodaří-li se státnímu zástupci najít vhodného člověka“, nyní již nemůže nastat, neboť nově v případě, kdy je ustanovován opatrovníkem advokát, nevyžaduje se již jeho souhlas. Z uvedeného kontextu, jakož i z novelizované úpravy § 45 tr. řádu, je proto zřejmé, že opatrovníkem by měl být pro trestní řízení ustanovován zásadně advokát a ustanovení orgánu sociálně-právní ochrany dětí (či dokonce jmenovitě jeho zaměstnance) opatrovníkem je do budoucna prakticky vyloučeno. 

	Pokud by zcela výjimečně (byť by to dnes, jak vyplývá z výše uvedeného, mělo být již vyloučeno) byl opatrovníkem nezletilého pro trestní řízení ustanoven orgán sociálně-právní ochrany dětí, platí pak i pro něj následující obecná pravidla. 

	Opatrovník uplatňuje v trestním řízení práva poškozeného vymezená v prvé řadě v § 43 tr. řádu - nejpozději u hlavního líčení před zahájením dokazování (§ 206 odst. 2 tr. řádu) může uplatnit proti obviněnému náhradu škody, která byla způsobena trestným činem. Je-li sjednána dohoda o vině a trestu, je třeba tento návrh učinit nejpozději při prvním jednání o takové dohodě (§ 175a odst. 2 tr. řádu). Z návrhu poškozeného (opatrovníka) na náhradu škody nebo nemajetkové újmy musí být patrno, z jakých důvodů a v jaké výši se nárok uplatňuje, je třeba doložit důvod a výši škody, nemajetkové újmy nebo bezdůvodného obohacení. Uplatnit zmíněný nárok na náhradu by však měl co nejdříve, zejména proto, že v některých případech není nezbytné konat hlavní líčení. Pokud je opatrovník poškozeného přítomen hlavnímu líčení, může při něm pozměnit, upřesnit či doplnit návrh na náhradu škody nebo nemajetkové újmy, který uplatnil již před hlavním líčením. Opatrovník může podat odvolání pro nesprávnost výroku týkajícího se náhrady škody. Stejně tak může podle § 248 odst. 1 tr. řádu podat odvolání pro nesprávnost výroku o náhradě škody nebo nemajetkové újmy v penězích nebo o vydání bezdůvodného obohacení proti rozsudku, kterým soud schválil dohodu o vině a trestu, ledaže v dohodě o vině a trestu souhlasil s rozsahem a způsobem náhrady škody nebo nemajetkové újmy nebo vydáním bezdůvodného obohacení a tato dohoda byla soudem schválena v podobě, s níž souhlasil. 

	V souvislosti s uplatněním nároku poškozeného dítěte na náhradu škody může opatrovník navrhnout soudu a v přípravném řízení státnímu zástupci také zajištění nároku poškozeného na majetku obviněného až do pravděpodobné výše škody, existuje-li důvodná obava, že uspokojení nároku poškozeného na náhradu škody bude mařeno nebo ztěžováno (§ 47 tr. řádu). Přitom platí, že o právech a povinnostech vztahujících se k náhradě škody nebo nemajetkové újmy musí být poškozený (jeho opatrovník) ze strany orgánů činných v trestním řízení poučen. 

	Opatrovník může dále činit návrhy na doplnění dokazování, nahlížet do trestního spisu apod. Opatrovníkovi se doručuje rovněž opis obžaloby (§ 196 odst. 1 tr. řádu). Má právo zúčastnit se jako zástupce dítěte hlavního líčení. O termínu hlavního líčení musí být opatrovník dítěte vyrozuměn alespoň tři dny před jeho konáním (§ 198 odst. 1 tr. řádu). Po skončení dokazování má opatrovník poškozeného dítěte právo přednést závěrečnou řeč, k níž je mu uděleno slovo po závěrečné řeči státního zástupce (§ 216 odst. 2 tr. řádu). 

	Procesní práva opatrovníka poškozeného v trestním řízení však vyplývají z řady ustanovení tr. řádu, nacházejících se mimo vlastní úpravu § 43-49 tr. řádu. Tak má opatrovník právo podat ve fázi před zahájením trestního stíhání stížnost proti usnesení o odložení věci, jež má odkladný účinek (§ 159a odst. 7 tr. řádu), podat v přípravném řízení stížnost proti postoupení věci jinému orgánu (§ 171 tr. řádu), proti usnesení o zastavení trestního stíhání (§ 172 tr. řádu) a proti rozhodnutí o podmíněném odložení podání návrhu na potrestání v rámci zkráceného přípravného řízení (§ 179g tr. řádu), a to s odkladným účinkem podané stížnosti, jakož i stížnost s odkladným účinkem proti rozhodnutí o podmíněném zastavení trestního stíhání (§ 307 tr. řádu), proti rozhodnutí o tom, že se obviněný ve zkušební době podmíněného zastavení trestního stíhání osvědčil (§ 308 tr. řádu), a rovněž proti rozhodnutí o schválení narovnání (§ 309 tr. řádu). Naopak není oprávněn podat odpor proti trestnímu příkazu. 

	Jestliže opatrovník poškozeného dítěte nesouhlasí s postupem policejního orgánu, je oprávněn kdykoliv v průběhu přípravného řízení požádat státního zástupce, aby přezkoumal postup policejního orgánu a odstranil průtahy v řízení nebo jiné závady v postupu policejního orgánu (§ 157a tr. řádu). V této souvislosti je namístě zmínit, že podle § 17 odst. 1 cit. zák. č. 45/2013 Sb. má oběť "právo požádat v kterémkoliv stadiu trestního řízení, popřípadě i před jeho zahájením, aby byla při úkonech, kterých se účastní, učiněna potřebná opatření k zabránění kontaktu oběti s osobou, kterou označila za pachatele, která je podezřelá ze spáchání trestného činu, nebo proti níž se vede trestní řízení". U dítěte jako zvlášť zranitelné oběti to platí bezvýhradně: podle odst. 2 cit. ustanovení jsou příslušné orgány povinny této žádosti vyhovět, pokud to nevylučuje povaha prováděného úkonu. Ustanovení § 20 cit. zák. č. 45/2013 Sb. pak upravuje zvláštní pravidla pro podání vysvětlení a výslech zvlášť zranitelných obětí tak, aby tyto úkony byly prováděny "obzvláště citlivě a s ohledem na konkrétní okolnosti, které ji činí zvlášť zranitelnou". 

	Opatrovník se může v průběhu trestního řízení domáhat uložení předběžného opatření (§ 88b-88o tr. řádu) na ochranu poškozeného dítěte. Obviněnému je možno uložit (§ 88c tr. řádu a souv. ustanovení) např. zákaz styku s poškozeným, osobami jemu blízkými nebo s jinými osobami, zejména svědky, který spočívá (§ 88d odst. 1 tr. řádu) v nepřípustnosti jakéhokoli kontaktování nebo vyhledávání poškozeného, osob mu blízkých nebo jiných osob, zejména svědků, a to i prostřednictvím sítě elektronických komunikací nebo jiných obdobných prostředků. Dále je možno tímto způsobem uložit obviněnému zákaz vstoupit do společného obydlí obývaného s poškozeným a jeho bezprostředního okolí a zdržovat se v takovém obydlí, zákaz zdržovat se na konkrétně vymezeném místě, zákaz užívat, držet nebo přechovávat alkoholické nápoje nebo jiné návykové látky, zákaz hazardních her, hraní na hracích přístrojích a sázek či zákaz výkonu konkrétně vymezené činnosti, jejíž povaha umožňuje opakování nebo pokračování v trestné činnosti. Podle § 88m odst. 5 tr. řádu "o rozhodnutí, kterým se ukládá zákaz styku obviněného rodiče s dítětem, je třeba neprodleně vyrozumět orgán sociálně-právní ochrany dětí. V případě, že se rozhodnutím povolí setkání obviněného rodiče s dítětem, předseda senátu nebo v přípravném řízení státní zástupce vyrozumí včas orgán sociálně-právní ochrany dětí, aby se mohl setkání účastnit". 

	Toto opatrovnictví je nutno odlišovat od činností orgánu sociálně-právní ochrany vykonávaných v rámci sociální kurately pro děti a mládež v přestupkovém a trestním řízení, v němž má orgán sociálně-právní ochrany zvláštní postavení, blížící se postavení samostatného účastníka řízení, které není opatrovnictvím ve smyslu zdejšího ustanovení. Proto se ostatně uvedená působnost neopírá o zdejší ustanovení, ale je založena zcela samostatně v § 33 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Podle § 51a odst. 2 tr. řádu má poškozený mladší 18 let jako zvlášť zranitelná oběť také nárok, nejde-li o trestný čin zanedbání povinné výživy, na právní pomoc poskytovanou bezplatně zmocněncem, přičemž podle § 51a odst. 4tr. řádu v případě, že si poškozený sám zmocněnce nezvolí, ustanoví jako zmocněnce předseda senátu a v přípravném řízení soudce advokáta zapsaného v registru poskytovatelů pomoci obětem trestných činů pro právní pomoc podle zákona o obětech trestných činů podle místa působnosti a v pořadí, jak v něm následují. Náklady vzniklé přibráním takového zmocněnce hradí stát. Lze mít za to, že dítě může v daném řízení mít vedle sebe jak opatrovníka, tak tohoto zmocněnce. Zmocněnec je přitom vázán pokyny zmocnitele, tzn. v daném případě opatrovníka. 

X. Opatrovník pro správní řízení (§ 32 spr. řádu) 
 
	Ve správním řízení musí být účastník, který nemá procesní způsobilost, zastoupen zákonným zástupcem. Správní orgán ustanoví opatrovníka mj. nezletilému, který nemá zákonného zástupce, nebo nemůže-li ho zákonný zástupce zastupovat a nemá-li opatrovníka podle zvláštního zákona. Na rozdíl od civilního řízení soudního se zde tedy nepresumuje kolize zájmů dítěte a rodiče pro všechny případy, byť v řízeních, kde budou účastníky oba zákonní zástupci (popř. oba poručníci), lze mít i zde kolizi zájmů za existující. Opatrovníkem správní orgán ustanoví toho, u koho je osoba, jíž se opatrovník ustanovuje, v péči, anebo jinou vhodnou osobu. Třeba však dodat, že uvedené neplatí pro dítě svěřené do péče ústavního zařízení, neboť tam obecná norma § 63 obč. zák. kogentně a bezvýjimečně stanovuje, že „opatrovníkem nelze jmenovat - ani provozovatele zařízení, kde opatrovanec pobývá nebo které mu poskytuje služby, nebo osobu závislou na takovém zařízení“. Osoba, která má být ustanovena opatrovníkem dítěte pro správní řízení, je povinna funkci opatrovníka přijmout, pokud jí v tom nebrání závažné důvody, tzn. že na rozdíl od civilního řízení soudního i od hmotněprávního opatrovnictví je při zdejším procesním opatrovnictví výrazně omezeno právo omluvy pouze na situace závažných překážek na straně opatrovníka; lze mít za to, že tyto překážky by měl vůči ustanovujícímu orgánu tvrdit a prokázat opatrovník. Opatrovníkem nelze ustanovit osobu, o níž lze mít důvodně za to, že má takový zájem na výsledku řízení, který odůvodňuje obavu, že nebude řádně hájit zájmy opatrovance. Pokud tedy správní orgán zahájí správní řízení týkající se nezletilého a je třeba tomuto nezletilému ustanovit opatrovníka, měl by ustanovit opatrovníkem vhodného člověka, případně orgán sociálně-právní ochrany. Vede-li správní řízení orgán sociálně-právní ochrany sám, musí být pochopitelně z důvodu možného střetu zájmů ustanoven opatrovníkem jiný orgán sociálně-právní ochrany než ten, který řízení vede, nelze-li opatrovníkem ustanovit vhodného člověka, jímž současně nemůže být pochopitelně ani zaměstnanec toho úřadu, který řízení vede. Je však nutno dodat, že jmenování některého zaměstnance úřadu pro řízení, které tento úřad současně vede, je ve správní praxi běžně rozšířené. 

	O ustanovení opatrovníka rozhoduje správní orgán usnesením, které se oznamuje pouze tomu, kdo je ustanovován opatrovníkem, případně též opatrovanci, je-li to vzhledem k jeho věku vhodné. 

	V oblasti specifického správního řízení - daňového řízení (upraveného daňovým řádem č. 280/2009 Sb.) se nehovoří o opatrovníkovi, ale o „ustanoveném zástupci“ (§ 26 daňového řádu). Povaha tohoto institutu je však s procesním opatrovnictvím totožná. Byť se podle daňového řádu obecně vyžaduje souhlas „ustanoveného zástupce se svým ustanovením“, pro orgán sociálně-právní ochrany nutnost souhlasu s odkazem na § 17 zák. o soc.-práv. ochraně dětí neplatí, podobně jako je podstatně omezeno jeho právo omluvy (totožně jako při opatrovnictví v soudním řízení). 

XI. Opatrovnictví u nezletilých cizinců bez doprovodu 
 
	Orgán sociálně-právní ochrany může být také ustanoven opatrovníkem pro pobyt nezletilého cizince bez doprovodu, který je žadatelem o udělení mezinárodní ochrany (§ 89 zákona č. 325/1999 Sb., o azylu). Opatrovník je ustanovován soudem, a to předběžným opatřením na podnět Ministerstva vnitra ČR. Opatrovník hájí a prosazuje práva nezletilého cizince bez doprovodu (pomáhá dítěti při vyřizování pobytového statusu, řeší otázky spojené se školní docházkou nebo zdravotní péčí atd.). Opatrovník vykonává činnosti spojené s výkonem opatrovnictví v rámci řízení o mezinárodní ochraně, účastní se všech právních úkonů vedených s nezletilým cizincem bez doprovodu, účastní se pohovorů, ale i osobního předávání rozhodnutí a pomáhá nezletilému cizinci bez doprovodu při podávání opravných prostředků. 

	Orgán sociálně-právní ochrany může být ustanoven rovněž opatrovníkem zajištěného nezletilého cizince bez doprovodu v rámci správního řízení o vyhoštění (§ 119 odst. 9, § 124 odst. 4 zák. č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců na území České republiky). Opatrovník je ustanoven správním orgánem (nejčastěji útvarem Policie ČR, služby cizinecké policie). Opatrovník zastupuje nezletilého cizince bez doprovodu pro všechny úkony spojené se správním řízením, účastní se všech právních úkonů a pomáhá nezletilému cizinci bez doprovodu při podávání opravných prostředků. Zákon o pobytu cizinců na území České republiky hovoří kromě toho výslovně o některých dalších úkolech orgánu sociálně-právní ochrany bez vazby k opatrovnictví. Podle § 122 odst. 5 písm. c) cit. zák. "policie může na žádost cizince vydat nové rozhodnutí, kterým zruší platnost rozhodnutí o správním vyhoštění, jestliže se jedná o cizince svěřeného do náhradní výchovy, který dosáhl věku 18 let a podle vyjádření orgánu sociálně-právní ochrany dětí tento cizinec projevuje snahu o integraci na území" a dále podle téhož § odst. 6 písm. b) za stejných podmínek může stejným způsobem policie postupovat na žádost občana Evropské unie nebo jeho rodinného příslušníka. 

	Orgán sociálně-právní ochrany může být ustanoven rovněž opatrovníkem zajištěného nezletilého cizince bez doprovodu v rámci správního řízení o vyhoštění (§ 119 odst. 9, § 124 odst. 5 zák. č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců na území České republiky). Opatrovník je ustanoven správním orgánem (nejčastěji útvarem Policie ČR, služby cizinecké policie). Opatrovník zastupuje nezletilého cizince bez doprovodu pro všechny úkony spojené se správním řízením, účastní se všech právních úkonů a pomáhá nezletilému cizinci bez doprovodu při podávání opravných prostředků. Zákon o pobytu cizinců na území České republiky hovoří kromě toho výslovně o některých dalších úkolech orgánu sociálně-právní ochrany bez vazby k opatrovnictví. Podle § 122 odst. 5 písm. c) cit. zák. "policie může na žádost cizince vydat nové rozhodnutí, kterým zruší platnost rozhodnutí o správním vyhoštění, jestliže se jedná o cizince svěřeného do náhradní výchovy, který dosáhl věku 18 let a podle vyjádření orgánu sociálně-právní ochrany dětí tento cizinec projevuje snahu o integraci na území" a dále podle téhož § odst. 6 písm. b) za stejných podmínek může stejným způsobem policie postupovat na žádost občana Evropské unie nebo jeho rodinného příslušníka. 

XII. Poručenství na základě jmenování 
 
	Důvody vzniku poručenství jsou vysvětleny dále u výkladu k písm. b). Poručníkem by měl být v první řadě „vhodný člověk“. Na posouzení vhodnosti jiného člověka pro výkon poručenství (a to samé bude platit i u opatrovnictví pro správu jmění a přiměřeně i pro další druhy opatrovnictví podle části druhé občanského zákoníku) se použije obecné ustanovení § 63 obč. zák., podle něhož zástupcem nelze jmenovat osobu, jejíž zájmy jsou v rozporu se zájmy opatrovance (poručence), ani provozovatele zařízení, kde opatrovanec (poručenec) pobývá nebo které mu poskytuje služby, nebo osobu závislou na takovém zařízení. Podle § 930 odst. 3 věty poslední obč. zák. platí, že nepodaří-li se najít vhodného člověka, nejlépe toho, koho naznačili rodiče (např. jmenováním takové osoby v pořízení pro případ smrti), popřípadě příbuzného dítěte nebo jinou jemu blízkou osobu, teprve poté případně i jiného vhodného člověka, jmenuje soud do funkce poručníka orgán sociálně-právní ochrany, tedy zásadně místně příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností, který do té doby vykonával poručenství jako zákonné zastoupení podle písm. b). Na rozdíl od úpravy procesního opatrovnictví ve správním řízení i úpravy poručenství, platné u nás do počátku 50. let, je zákaz práva omluvy z poručenství zúžen pouze na orgán sociálně-právní ochrany - ten tak jako jediný poručenství odmítnout nemůže; je-li tu však podjatost všech úředních osob ve smyslu § 131 odst. 4 spr. řádu, znamenalo by to překážku výkonu poručenství, již by měl v řízení ve věci samé dotčený orgán namítat, popř. je oprávněn z takového důvodu podat odvolání do meritorního rozsudku. Možnost správního přenesení příslušnosti je v případě nabytí právní moci rozhodnutí soudu v případě jmenování poručníka vyloučena, mělo by se tak jednat o výjimečné situace, které by měly být řešeny výhradně cestou změny soudního rozhodnutí. 

	Výklad k poručenství a k jeho obsahu je podán dále v komentáři k písm. b), neboť obsah poručenství vznikajícího na základě jmenování soudem je totožný s obsahem poručenství založeného jako překlenovací dočasné zákonné zastoupení podle § 929 obč. zák. ve spojení právě s písm. b). 

K písm. b) 
 
XIII. Poručenství jako zastoupení ze zákona 
 
	Poručenstvím lze rozumět zvláštní druh generálního opatrovnictví pro případ, že nezletilé dítě nemá zákonného zástupce. Důvody pro jmenování poručníka uvádí občanský zákoník na dvou místech, a to v poněkud odlišné textaci. Za prvé v partii „Zvláštní ustanovení o výkonu rodičovské odpovědnosti“ v § 878 odst. 2 obč. zák. je stanoveno: „Nemá-li žádný z rodičů rodičovskou odpovědnost v plném rozsahu nebo je-li výkon rodičovské odpovědnosti obou rodičů pozastaven, anebo je-li rodičovská odpovědnost rodičů dotčena některým z uvedených způsobů, ale každého jinak, jmenuje soud dítěti poručníka, kterému náleží povinnosti a práva rodičů nebo jejich výkon na místě rodičů.“ Za druhé pak v úvodním ustanovení o poručenství (§ 928 odst. 1 obč. zák.) je uvedeno: „Není-li tu žádný z rodičů, který má a vůči svému dítěti vykonává rodičovskou odpovědnost v plném rozsahu, soud jmenuje dítěti poručníka.“ Určitá nejednoznačnost úpravy podmínek poručenství byla nastíněna výše v části II. Opatrovník ustanovený civilním soudem. Kromě toho je důvodem pro jmenování poručníka dále situace, kdy uplynou 3 měsíce ode dne dání souhlasu s osvojením, neboť tímto dnem se velmi sporným způsobem pozastavuje výkon práv a povinností vyplývajících z rodičovské odpovědnosti, § 825 obč. zák. „Poručník má vůči dítěti zásadně všechny povinnosti a práva jako rodič, ale nemá k dítěti vyživovací povinnost. S ohledem na osobu poručníka nebo poměry dítěte, jakož i s ohledem na to, z jakého důvodu rodiče nemají všechny povinnosti a práva, může být výjimečně okruh povinností a práv poručníka vymezen jinak“ (§ 928 odst. 2 obč. zák.). Povinnost péče (§ 858 obč. zák.) však neznamená, že poručík o dítě musí osobně pečovat, zákon to však ani nevylučuje. Nevylučuje se samozřejmě, aby poručník současně měl vyživovací povinnosti k dítěti na základě této povinnosti mezi předky a potomky (§ 915 a násl.). 

	Zdejší ustanovení do 31. prosince 2013 znělo: (obecní úřad obce s rozšířenou působností) "činí neodkladné úkony v zájmu dítěte a v jeho zastoupení v době, kdy není dítěti ustanoven poručník nebo dokud se ustanovený poručník neujme své funkce." Nové znění po 1. lednu 2014 však neomezuje zákonné poručenství pouze na "neodkladné úkony", je plným poručenstvím. Tato pravomoc má povahu zákonného zastoupení, neboť vzniká přímo ze zákona, a to jak ze zdejšího ustanovení, tak podle § 929 obč. zák., jehož obsah je totožný. Orgán sociálně-právní ochrany je z povahy věci povinen se poručenství podle zdejšího ustanovení ujmout okamžitě, když zjistí, že jsou pro to dány důvody. 

	Obsah poručenství - je vymezen přímo v části o poručenství. V prvé řadě přednostní speciální úpravou v § 928 odst. 2 obč. zák. a v navazující úpravě § 933, § 934 a § 938 obč. zák. Základní povinností poručníka je, aby do 90 dnů po svém jmenování předložil soudu soupis jmění dítěte (§ 933 odst. 3 obč. zák.). Tato lhůta by ovšem měla platit právě i pro orgán sociálně-právní ochrany s počátkem ode dne, kdy se ujal poručenství podle zdejšího ustanovení. Každé rozhodnutí poručníka nikoli v běžné věci vyžaduje schválení soudu (§ 934 odst. 1 obč. zák.), jinak se k němu nepřihlíží - je tedy stiženo ještě vážnější vadou než absolutní neplatností, když se jedná pouze o zdánlivé právní jednání. K podstatným věcem řadíme vždy záležitosti týkající se osobních záležitostí poručence (např. změna příjmení, dlouhodobější vycestování dítěte či volba vzdělávání) a také nikoli běžné záležitosti týkající se jmění dítěte. Podle § 934 odst. 2 „poručník podává soudu pravidelně zprávy o osobě dítěte a o jeho vývoji a předkládá účty ze správy jeho jmění, a to alespoň jednou za rok (obdobně § 950 odst. 3 obč. zák.), neurčí-li soud období kratší. Soud může poručníka zprostit povinnosti podávat podrobné vyúčtování spravovaného jmění, nepřesahují-li výnosy majetku pravděpodobné náklady na zachování majetku a na výchovu a výživu dítěte“. Podle § 938 obč. zák. „po skončení výkonu funkce poručníka postoupí ten, kdo funkci vykonával, bez zbytečného odkladu, nejpozději však do šesti měsíců, soudu všechno, co měl z důvodu své funkce u sebe, a předloží mu závěrečnou zprávu o výkonu poručenské funkce; její součástí je závěrečný účet ze správy jmění dítěte“. 

	Podle § 942 obč. zák. pro poručníka platí v plném rozsahu rovněž ustanovení týkající se opatrovnictví pro správu jmění, pokud nebyl opatrovník pro správu jmění dítěte jmenován samostatně (soud je však může modifikovat), k tomu srov. též výklad výše v části IX. Správa jmění nezletilého opatrovníkem. V první řadě tak platí povinnost vykonávat správu jmění s péčí řádného hospodáře (§ 949 obč. zák.). I nad rámec povinnosti soudního schválení jednání mimo běžnou správu jmění poručence (§ 934 obč. zák.) si může soud v rozhodnutí, jímž poručníka jmenuje, vymezit i další majetkové operace, vyžadující jeho schválení, což však samozřejmě při komentované úpravě poručenství ze zákona neplatí. 

	Úprava obsahu poručenství však není obsažena pouze ve zvláštních ustanoveních rodinného práva, ale není-li takové úpravy zvláštní, platí i pro poručníka obecné povinnosti zákonného zástupce, jak vyplývají z § 436, resp. § 457 a násl. obč. zák. Především tedy zákaz odejmout poručenci věc zvláštní obliby (dítěti např. hračku), § 459 obč. zák., jakož i další obecné povinnosti stanovené pro opatrovníka člověka (§ 465 a násl.). Podle § 3022 obč. zák. se rovněž pro činnost poručenské rady použije v plném rozsahu úprava opatrovnické rady (§ 472 a násl.), avšak její ustavení je vázáno na souhlas soudu. 

	Úprava povinností a práv poručníka je stručnější a obecnější, nežli tomu tak bylo v tradiční úpravě, platné u nás do počátku 50. let 20. stol. Někdejší úpravu lze, tak jako v jiných oblastech, ovšem s prospěchem přiměřeně využít i při výkladu a zejména aplikaci platné právní úpravy. Proto zde dále zmiňujeme některé instituty, uvedené v občanském zákoníku nebo jen v bývalé právní úpravě, jsou-li i dnes použitelné. 

	Ustanovení § 896 odst. 1 věta druhá obč. zák. stanoví, že „s peněžními prostředky, o kterých lze předpokládat, že nebudou zapotřebí k úhradě výdajů souvisících s majetkem dítěte, musí (poručník) bezpečně nakládat“. Podle § 900 odst. 1 obč. zák. příjmy z majetku dítěte, které (poručníci) nepoužijí k řádné správě jeho majetku (zisk), použijí nejprve k výživě dítěte. Jiné movité věci, které buď poručenec nemůže využít, nebo je nelze použít v jeho prospěch, nepředstavují rodinnou památku nebo tu není příkaz rodičů ohledně jejich využití, měly být podle bývalé právní úpravy vydraženy. Záležitosti, vyžadující vždy schválení soudu, byly demonstrativně vyjmenovány takto (§ 233 o. z. o.): „Nemůže tedy ze své moci ani odmítnouti dědictví, ani bezvýhradně je přijmouti; nemůže provésti zcizení statků, svěřených jeho opatrování; nemůže uzavříti smlouvu pachtovní; vypověděti jistinu, uloženou se zákonnou jistotou; pohledávku postoupiti; spor narovnáním ukončiti; nemůže továrnu, obchod nebo živnost bez soudního přivolení začíti, dále provozovati ani zrušiti.“ Dnes podobnou úpravu obsahuje § 898 obč. zák. Již v části IX. Správa jmění nezletilého opatrovníkem byla zmíněna určitá duplicita v úpravě občanského zákoníku po rekodifikaci u těch jednání, k nimž si zástupce pro správu jmění musí opatřit souhlas soudu. Jedná se jednak o obecnou úpravu opatrovnictví v § 483, zejm. odst. 2, 3, jednak o úpravu správy jmění dítěte podle druhé části zákoníku (zejm. § 898 odst. 2). Podle § 3022 ustanovení o právech a povinnostech zákonného zástupce (nikoli již výslovně opatrovníka podle části první) platí obdobně i pro opatrovníka podle části druhé. Autoři tohoto komentáře však zastávají názor, že je použitelná na základě analogie obecná úprava zastoupení včetně opatrovnictví podle části první, pokud v řešené otázce úprava části druhé mlčí či je stručnější nebo je zmatečná (k tomu srov. také výklad k § 2, část III. Speciální úpravy dílčí svéprávnosti nezletilých, a to k závazkům souvisejícím s bydlením). Podle § 898 odst. 2 písm. a) a b) je třeba souhlasu soudu k jednání, kterým dítě „nabývá nemovitou věc nebo její část a kterým s ní nakládá nebo zatěžuje majetek jako celek nebo jeho nikoli nepodstatnou část“, podle § 483 odst. 2 písm. b) k jednání, jímž má zástupce „nabýt pro opatrovance nemovitou věc nebo podíl na ní, nebo opatrovancovu nemovitou věc nebo podíl na ní zcizit či zatížit“; podle § 898 odst. 2 písm. c) k jednání, kterým dítě „nabývá dar, dědictví nebo odkaz nikoli zanedbatelné majetkové hodnoty, nebo takový dar, dědictví nebo odkaz odmítá, nebo takový dar nebo dar představující nikoli nepodstatnou část jeho majetku poskytuje“, podle § 483 odst. 2 písm. e) a f) k jednání, jímž má zástupce „odmítnout dědictví nebo jiné plnění z pozůstalosti“ nebo „zavázat opatrovance k bezúplatnému plnění jiné osobě, ledaže se jedná o dar poskytnutý k obvyklé příležitosti podle zásad slušnosti v přiměřeném rozsahu a opatrovanec je schopen úsudku a projevil s darem souhlas“ - k tomu podrobněji v odst. 3 § 483 doplňuje, že souhlasu je třeba též k jednáním, jde-li o „nabytí nebo zcizení majetku v hodnotě převyšující částku odpovídající pětisetnásobku životního minima jednotlivce, nebo nabytí nebo zcizení majetku převyšující jednu polovinu opatrovancova majetku, ledaže tato polovina představuje hodnotu jen nepatrnou a nejedná se o věc, která je pro opatrovance věcí zvláštní obliby“, nebo „přijetí nebo poskytnutí půjčky, úvěru nebo jistoty“ ve stejných hodnotách (tj. pětinásobek životního minima nebo polovina majetku); podle § 898 odst. 2 písm. d) k jednání, kterým dítě „uzavírá smlouvu zavazující k opětovnému dlouhodobému plnění, smlouvu úvěrovou nebo obdobnou, podle § 483 odst. 2 písm. d) k jednání, jímž má zástupce „uzavřít za opatrovance smlouvu zavazující ho k trvajícímu nebo opakovanému plnění na dobu delší než tři roky“; nad rámec těchto vzájemně se doplňujících situací § 483 odst. 2 v písm. a) a c) upravuje ještě dvě specifické situace, které v demonstrativním výčtu § 898 odst. 2 nemají obdobu, totiž vyžaduje se schválení soudu k jednání, jímž má zástupce „zavázat opatrovance k plnění některému z členů opatrovnické rady nebo osoby tomuto členu blízké nebo nabýt pro opatrovance obchodní závod, podíl na obchodním závodu nebo podíl na právnické osobě“, nebo „tento majetek zcizit nebo zatížit; to neplatí, jedná-li se o nabytí účastnických nebo podobných cenných papírů zajišťujících bezpečný výnos“. 

	O pohledávkách § 236 o. z. o. mj. stanovil, že „o dlužných pohledávkách, k jichž průkazu není listin, musí poručník opatřiti listiny a nezajištěné pohledávky podle možnosti hleděti zajistiti nebo při splatnosti vymoci“. Ustanovení § 204 nesporného patentu č. 208/1854 ř. z. k předkládaným poručenským účtům blíže stanovilo: „V účtech o jmění chráněnců buď především uvedeno jmění, které tu bylo na počátku účetního roku tak, jak jest vykázáno buď v soupise a ostatních soudních spisech anebo v posledním předcházejícím účtu, pak buďtež úplně vykázány změny v kmenovém jmění, příjmy a výdaje za čas, za který se podává účet, a vypočtena čistá částka jmění zbývající koncem účetního roku, konečně buď udáno, v čem pozůstává, jak jest uschováno, zajištěno a uloženo. Pokud vyžadují jednotlivé položky příjmů a výdajů osvědčení, buď posuzováno podle jejich částky neb u nemovitých statků podle jejich zvláštní povahy.“ § 208 téhož patentu pak přehledně popisoval (což lze rovněž využít i v současnosti) oblasti kontroly hospodaření poručníka. Uvedené bývalé normy jsou zde uvedeny proto, že stran náležitostí účtů ani občanský zákoník, ani zákon o zvláštních řízeních soudních, ba ani jednací řád pro okresní a krajské soudy č. 37/1992 Sb., neuvádějí dnes žádné bližší podrobnosti, jimiž by se při zpracování vyúčtování mohl řídit i orgán sociálně-právní ochrany dětí jako veřejný poručník, přitom však právě i tato bývalá právní pravidla nesporného patentu z roku 1854 může při této příležitosti s prospěchem využít. 

XIV. Dočasný výkon zákonného poručenství ve zvláštních případech 
 
	Zákonné veřejné (hromadné) poručenství podle komentovaného písm. b) je v praxi realizováno v zásadě jen ve velmi omezeném počtu případů, a to buď v nejjednoznačnější situaci, kdy dítě osiří (resp. zemře jediný nositel rodičovské odpovědnosti), nebo se narodí dítě nezletilé matce, přičemž otec není zjištěn, a nakonec pak ještě v případech zákonného poručenství (§ 826 obč. zák.) po uplynutí tří měsíců ode dne, kdy byl dán rodiči souhlas s osvojením dítěte. Tento přístup je nesprávný. Ustanovení § 928 obč. zák. totiž zřetelně stanovuje dvě hypotézy, kdy nastává situace vyžadující jmenování poručníka a tím tak odvozeně i automatický vznik zákonného poručenství: „není-li tu žádný z rodičů, který (1.) má a (2.) vůči svému dítěti vykonává rodičovskou odpovědnost v plném rozsahu“. Nestačí, aby tu byl alespoň jeden nositel rodičovské odpovědnosti, ale tento nositel rodičovské odpovědnosti (tj. rodič) současně tuto svou rodičovskou odpovědnost také musí vykonávat (tj. být objektivně způsobilý ji vykonávat), a to alespoň v nutném rozsahu. Schopnost výkonu rodičovské odpovědnosti „v plném rozsahu“ nemusí být vyloučena jen formálně (pozastavením výkonu rodičovské odpovědnosti ze zákona nebo rozhodnutím soudu nebo jejím omezením či zbavením rozhodnutím soudu), ale i fakticky. Zde si lze výkladem pomoci mj. třemi ustanoveními občanského zákoníku, totiž § 581 věta druhá („neplatné je i právní jednání osoby jednající v duševní poruše, která ji činí neschopnou právně jednat“ - tedy aniž by soud svéprávnost této osoby zatím jakkoli omezil), § 24 („každý člověk odpovídá za své jednání, je-li s to posoudit je a ovládnout“), a zejména pak § 551 („o právní jednání nejde, chybí-li vůle jednající osoby“). Lze příkladmo uvést několik situací, kdy tu zcela zřejmě není žádný z rodičů, který vůči svému dítěti vykonává rodičovskou odpovědnost alespoň v určitém rozsahu: 1. nedospělec (mladší 14 let) bez doprovodu útlého věku, jehož rodič je v daný okamžik vůbec neznámý nebo je zcela nedostupný, 2. nedospělec (mladší 14 let), jehož rodič se uvedl do takového stavu, který vylučuje jeho ovládací a rozpoznávací schopnosti (tedy schopnost volního jednání), přičemž druhý z rodičů není zjištěn nebo je neznámého pobytu nebo je objektivně nedosažitelný, 3. nedospělec (mladší 14 let), jehož rodič byl náhle hospitalizován a není schopen vůbec volního jednání (kóma, anesteze apod.), 4. nedospělec, jehož jediný rodič byl policejně zajištěn, zavazben nebo byl omezen na svobodě výkonem trestu odnětí svobody. Ve všech těchto případech by, kromě absence, nepřítomnosti či nedosažitelnosti druhého z rodičů, měla být vyloučena také možnost převzetí zaopatření (tj. poskytnutí ubytování, ošacení, stravy a nutného dohledu) dítěte, které si samo nemůže opatřit pomoc, jinými osobami, které mají povinnost a právo dítě zaopatřovat ze zákona, tedy především prarodiči dítěte. Nastane-li taková situace, je zřejmé, že se jedná o případ, kdy dítě potřebuje poručníka a současně se jedná o případ, popsaný v § 929 obč. zák.: „nastane-li situace uvedená v § 928 odst. 1, vykonává poručenství orgán sociálněprávní ochrany dětí jako veřejný poručník“. Toto veřejné poručenství může mít velmi krátkodobý charakter, neboť nejen, že platí, co uvádí ve svém závěru citovaný § 929 obč. zák., totiž, že orgán sociálně-právní ochrany dětí zákonné veřejné poručenství vykonává „až do doby, kdy soud jmenuje dítěti poručníka nebo dokud se poručník neujme funkce,“ ale především tu platí obecné pravidlo, že poručenství zaniká na prvním místě tehdy, „nabude-li alespoň jeden z rodičů poručence rodičovskou odpovědnost, popřípadě nabude-li schopnost ji vykonávat“. Ve výše uvedených čtyřech situacích to znamená např., že se přihlásí nebo bude jinak zjištěn do té doby neznámý rodič dítěte bez doprovodu (popř. nalezence), nebo rodič, který byl zajištěn ve stavu akutní intoxikace, bude propuštěn z protialkoholní záchytné stanice nebo jiného zdravotnického zařízení, nebo, že zdravotní stav hospitalizovaného rodiče se zlepší natolik, že je schopen volního jednání, popř. je dokonce z lůžkové zdravotní péče propuštěn, jediný pečující rodič je propuštěn z cely předběžného zadržení nebo z vazby, anebo nakonec s platností pro všechny uvedené příklady, že se přihlásí druhý nositel rodičovské odpovědnosti, který je schopen ji (alespoň v omezeném rozsahu) vykonávat. Z uvedeného je zřejmé, že zákonné veřejné poručenství v popisovaných krizových situacích může časově trvat i jen několik hodin, popř. dnů, a nikoli nutně déle. 

	S uvedenými pravidly je v příkrém rozporu § 42 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, podle něhož „jde-li o dítě, které se umisťuje do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc na základě [‚žádosti‘ orgánu sociálně-právní ochrany dětí nebo na žádost dítěte], je obecní úřad obce s rozšířenou působností povinen neprodleně podat návrh soudu na nařízení předběžného opatření, pokud nelze do doby, do níž musí o předběžném opatření rozhodnout soud, zajistit souhlas rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte s pobytem dítěte v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc“. Totiž za prvé proto, že dospělý nezletilý (starší 14, popř. 15 let) je v souladu s pravidly postupného nabývání dílčí svéprávnosti nezletilými, popsanými ve výkladu k § 2 odst. 1, zásadně plně svéprávný smlouvu o poskytnutí pobytové služby uzavřít sám. Za druhé, jde-li o nedospělce mladší 14 let a děti mladší 7 let proto, že orgán sociálně-právní ochrany dětí může požádat o přijetí dítěte ke krizovému pobytu buď na základě zmocnění zákonným zástupcem, anebo právě jako veřejný poručník, a to i za podmínek výše popsaného dočasného výkonu zákonného „krizového“ poručenství. V takovém případě však tento orgán má zcela po právu, byť zpravidla jen krátkodobě, „zásadně všechny povinnosti a práva jako rodič“ (§ 928 odst. 2 obč. zák.), vystupuje tak sám jako zákonný zástupce dítěte a je tak oprávněn uzavřít smlouvu o poskytnutí pobytové služby v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc podle § 42 odst. 2 písm. c) ve spojení s odst. 8 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Naopak proti zjevné (tedy vyjádřené) vůli zákonného zástupce tento orgán sice o přijetí dítěte do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc požádat může („žádat“ může totiž zajisté o cokoli), ale za popsaných okolností tam dítě nikdy nemůže být proti vyjádřené vůli rodiče (zákonného zástupce) přijato. Ustanovení § 42 odst. 6 je tedy neaplikovatelné, a to rovněž z toho důvodu, že v něm zmíněný návrh na předběžné opatření je možno podat pouze za podmínek § 16 odst. 1, tedy tehdy, „ocitne-li se dítě ve stavu nedostatku řádné péče anebo je-li život dítěte, jeho normální vývoj nebo jeho jiný důležitý zájem vážně ohrožen nebo narušen“. Pokud ovšem orgán sociálně-právní ochrany dětí jako zákonný veřejný poručník uzavře jménem dítěte smlouvu o poskytnutí přímého zaopatření dítěti, kterému je třeba poskytnout ochranu, nejedná se již zpravidla o dítě „ve stavu nedostatku řádné péče“ a zpravidla také není vážně narušen nebo ohrožen „život, normální vývoj nebo jiný důležitý zájem“ takového dítěte. Třeba dodat, že orgán sociálně-právní ochrany dětí jako dočasný zákonný veřejný poručník není vůbec omezen, jde-li o zajištění dočasného zaopatření a péče o dítě, pouze na služby poskytované zařízeními pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Stejně tak, pochopitelně jen je-li vyloučen jinak naprosto přednostní postup podle § 15 odst. 1 (převzetí dítěte jeho příbuzným), může dočasný veřejný poručník ujednat ve smyslu § 881 obč. zák. převzetí zaopatření a péče o dítě jinou vhodnou fyzickou osobou (např. osobou zapsanou v evidenci pěstounů na přechodnou dobu). A obdobně jako může tento orgán sociálně-právní ochrany dětí jako dočasný zákonný veřejný poručník uzavřít dohodu o umístění dítěte v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc podle § 42 odst. 8 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, může ve smyslu § 90 ve spojení s § 91 odst. 1, 2 a 5 zák. o soc. službách uzavřít jménem dítěte smlouvu o poskytnutí jiné vhodné pobytové služby (týdenní stacionář, domov pro osoby se zdravotním postižením, azylový dům, pobytová krizová pomoc), popř. jinou obdobnou smlouvu podle jiných předpisů (zdravotních, školských). Jakmile nastane skutečnost předvídaná v § 929 obč. zák. („nabude-li alespoň jeden z rodičů poručence rodičovskou odpovědnost, popřípadě nabude-li schopnost ji vykonávat“), zákonný zástupce může samozřejmě takový smluvní vztah ihned zrušit nebo změnit, především je samozřejmě oprávněn (a s ohledem na § 855 věty druhá obč. zák. současně i povinen) si dítě okamžitě převzít do své péče, aniž by takové jeho jednání podléhalo schválení kohokoli, ať již poskytovatele služby, soudu anebo orgánu sociálně-právní ochrany dětí, který tohoto zákonného zástupce v době jeho nezpůsobilosti výkonu rodičovské odpovědnosti jen dočasně jako veřejný poručník zastoupil. 

Judikatura:

Z tohoto hlediska považuje Soud za politováníhodné, že orgán sociálně-právní ochrany, který podal návrh na svěření dětí do ústavní výchovy, byl ustanoven opatrovníkem dotčených stěžovatelů. 
(ESLP stížnost č. 23499/06 Havelka a ostatní proti České republice) 
V posuzované věci soud prvého stupně správně přistoupil k ustanovení opatrovníka (kolizního opatrovníka) nezletilým dětem pro dané opatrovnické řízení, v němž jsou řešeny podmínky pro nařízení ústavní výchovy, z důvodu kolize v jejich zájmech se zájmy rodičů. Podle odvolacího soudu však již jeho úvaha není správná potud, pokud provedl výběr konkrétní osoby tohoto opatrovníka nezl. dětí v podobě orgánu sociálně-právní ochrany dětí, který účinně k zahájení daného řízení podal svůj podnět. Z dosavadního obsahu opatrovnického spisu (...) jednoznačně vyplývá, že (...) příslušný orgán sociálně-právní ochrany, se svým podnětem k zahájení řízení o nařízení ústavní výchovy nezletilých dětí z počátku června 2008 opakovaně u soudu domáhá uplatnění výchovného opatření (...) v podobě nařízení ústavní výchovy s argumentací, že mírnější opatření (soudní dohled) nevedlo k nápravě... Svým obsahem toto podání orgánu sociálně-právní ochrany dětí vyjadřuje, že tento orgán nařízení ústavní výchovy nezl. dětí požaduje a soudu jako výchovné opatření navrhuje (...) je nezbytné posuzovat obsah podání... jako jeho návrh na nařízení ústavní výchovy (...) Jako takový je pak tento orgán (v postavení navrhovatele) účastníkem daného opatrovnického řízení (...) Tato situace pak dle odvolacího soudu vylučuje uplatnění běžné soudní praxe při výběru osoby kolizního opatrovníka nezletilých dětí pro tento typ řízení. 
(KS Praha, 24 Co 332/2008) 
Obecně tedy nelze proti ustanovování kolizního opatrovníka nic namítat. Avšak skutečnost, že stát fakticky vnucuje účastníku řízení zástupce bez ohledu na jeho vůli a vůli jeho zákonných zástupců, má určité důsledky. (...) Především pokud stát účastníkům řízení, jako zde druhé stěžovatelce a třetímu stěžovateli, ustanoví bez ohledu na jejich vůli zástupce pro konkrétní řízení, byť i při sledování legitimních a obecně chvályhodných cílů, přebírá odpovědnost za způsob vedení tohoto zastoupení. Z judikatury Ústavního soudu totiž vyplývá, že pokud má účastník řízení svého zvoleného zástupce, odpovídá za jeho volbu a za jeho konkrétní kroky v řízení tento účastník sám. Pokud však opatrovníka, coby zástupce účastníka řízení, ustanoví soud, odpovídá za to, že opatrovník bude hájit práva a oprávněné zájmy účastníka řízení (nález sp. zn. II. ÚS 194/11 ze dne 22.11.2012). Navíc je to vždy soud, který je odpovědný za dodržování všech aspektů práva na spravedlivý proces v řízení, které je před ním vedeno. (...) Ústavní soud zde nemůže nevyjádřit svůj údiv nad skutečností, že opatrovníkem pro řízení před okresním soudem o určení neúčinnosti předmětné darovací smlouvy byl druhé stěžovatelce a třetímu stěžovateli ustanoven právě OSPOD, tedy orgán specializovaný na ochranu práv a zájmů dětí. Tento orgán však již nemá vlastní odborné kapacity pro právní zastupování. To se ostatně ukázalo i v nynějším případě nezletilých stěžovatelů, v němž se OSPOD sám vyjádřil, že byl nucen vyhledat odbornou právní pomoc vzhledem k právní komplikovanosti případu. Podle názoru Ústavního soudu by tedy bylo v dané situaci mnohem vhodnější a spíše by odpovídalo sledovanému cíli účinné ochrany práv dětí, pokud by byl jako opatrovník nezletilým stěžovatelům ustanoven advokát. V této souvislosti Ústavní soud též nemohl přehlédnout změnu provedenou novým občanským zákoníkem (zákonem č. 89/2012 Sb.), jehož § 892 odst. 3 na rozdíl od dříve účinného § 37 odst. 2 zákona o rodině již nijak nespecifikuje, kdo má být ustanoven kolizním opatrovníkem dítěte. To by mělo soudům umožnit větší flexibilitu, tak aby nebyl téměř automaticky opatrovníkem ustanovován orgán sociálně-právní ochrany dětí, i pokud to není v nejlepším zájmu dítěte.(...) Obecně Ústavní soud nepovažuje za nejšťastnější situaci, kdy je kumulována funkce opatrovníka hájícího (objektivně) nejlepší zájem dítěte a jeho právního zástupce. Před takovýmto slučováním funkcí ostatně varuje i Výbor ministrů Rady Evropy ve výše zmíněné Směrnici o justici vstřícné k dětem, v níž mimo jiné upozorňuje, že role opatrovníka a právního zástupce jsou rozdílné. Kolizní opatrovník má pomoci soudu definovat a chránit nejlepší zájem dítěte, kdežto právní zástupce má hájit názory a stanoviska dětí. Zájmy chráněné opatrovníkem na straně jedné a právním zástupcem na straně druhé tak nemusí být vždy shodné (viz § 105 Vysvětlující zprávy ke Směrnici o justici vstřícné k dětem). Přitom je třeba zdůraznit právě potřebu respektu k osobnosti a vlastnímu názoru dítěte, je-li již schopno si jej rozumně utvořit, neboť v závislosti na věku a vyspělosti nezletilého dítěte ho nelze vždy vyloučit z rozhodování o jeho záležitostech, byť by se jeho vlastní rozhodnutí třeba i neshodovala s těmi učiněnými případně jeho opatrovníkem - orgánem státu (OSPOD), sledujícím jeho "objektivně" nejlepší zájem. V neposlední řadě pak lze též poukázat na zpravidla rozdílnou kvalitu právního zastoupení poskytnutého opatrovníkem se specializací na ochranu zájmů dětí, ale bez právní kvalifikace, a právně kvalifikovanou osobou. (...) Případně okresní soud mohl z nastalé situace též vyvodit důsledky o kvalitě zastoupení a přistoupit ke změně opatrovníka. (...) Způsob, jakým ustanovený opatrovník nezletilé stěžovatele zastupoval, legitimně vyvolává otázku, zda by na tom nebyli lépe, kdyby jim ustanoven vůbec nebyl. (...) Ústavní soud zde odkazuje na výše uvedené doporučení Výboru ministrů Rady Evropy, se kterým se plně ztotožňuje, totiž že zástupci dětí by měli děti považovat za plnohodnotné klienty a měli by jim poskytnout všechny potřebné informace a vysvětlení týkající se možných důsledků jejich postojů a názorů (...). Ústavní soud tedy uzavírá, že pokud soud ustanovuje dítěti jako straně sporného občanskoprávního řízení opatrovníka, měl by zpravidla s ohledem na nejlepší zájem dítěte ustanovit advokáta. Zároveň ustanovení opatrovníka nezbavuje soud povinnosti dítě do řízení zapojit, pokud to není v rozporu s jeho nejlepším zájmem. Soud mu musí umožnit účastnit se jednání a k věci se vyjádřit. Případné omezení těchto práv dítěte musí být vždy řádně odůvodněno právě s ohledem na nejlepší zájem dítěte. 
(I. ÚS 3304/13) 
Je-li v řízení ve věcech péče o nezletilé dítě jmenován opatrovníkem orgán sociálně-právní ochrany dětí, označuje se názvem příslušné obce s uvedením sídla úřadu obce. 
(Usn. US 21 Cdo 1288/2016; 21 Cdo 1295/2016; 21 Cdo 1296/2016; 21 Cdo 1297/2016; 21 Cdo 1677/2016) 
Ustanovení § 17 zákona o sociálně-právní ochraně dětí není ustanovením, které by zmocňovalo soud rozhodující ve správním soudnictví k ustanovení opatrovníka nezletilému. Toto ustanovení obsahuje pouze výčet některých činností, které vykonávají obecní úřady obcí s rozšířenou působností na úseku sociálně-právní ochrany dětí. Nejedná se o právní normu, na jejímž základě by byl soud oprávněn ustanovovat opatrovníka. Nad rámec Nejvyšší správní soud konstatuje, že v rámci správního soudnictví je možné ustanovit procesního opatrovníka na základě § 29 zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu, ve znění pozdějších předpisů, ve spojení s § 64 s. ř. s. To, že by městský soud postupoval podle tohoto ustanovení, však z napadeného usnesení vyčíst nelze- Výrok II. byl v napadeném usnesení formulován takto: „Soud ustanovuje Úřad městské části Praha 1 opatrovníkem nezl. J. S.,nar. X, bytem K., S. U. V. 1273/42.“ Z citovaného výroku skutečně není zřejmé, zda byl opatrovník žalobci b) ustanoven pouze pro řízení vedené u městského soudu pod sp. zn. 8 A 87/2013, nebo pro více řízení, nebo byl ustanoven jako opatrovník hmotněprávní a případně v jakém rozsahu. Toto není zřejmé ani z odůvodnění napadeného usnesení (s tím souvisí i neuvedení zákonného ustanovení, na jehož základě soud opatrovníka ustanovil - viz předchozí odstavec). Se stěžovatelkou lze proto souhlasit, že z napadeného usnesení nelze dovodit rozsah jejích práv a povinností při zastupování žalobce b). Co se týče námitky nesprávného označení stěžovatelky ve výroku II. napadeného usnesení (dle stěžovatelky není Úřad městské části Praha 1 subjektem práva a nemůže tak být ustanoven opatrovníkem), Nejvyšší správní soud se s touto námitkou neztotožnil. Ustanovení § 17 písm. a) zákona o sociálně-právní ochraně dětí přiznává obecním úřadům obcí s rozšířenou působností pravomoc vykonávat funkci opatrovníka nezletilých. 
(NSS 9 As 165/2016) 
 
Související ustanovení: 

§ 4 odst. 1 - vymezení některých pojmů, 

§ 6 - pojem ohroženého dítěte, 

 § 14 - aktivní legitimace k podávání návrhů soudu, součinnost orgánů sociálně-právní ochrany dětí při výkonu rozhodnutí; 

§ 17 - hromadné opatrovnictví a poručenství, 

 § 33 - hromadné účastenství v trestním a přestupkovém řízení, § 35 - působnost Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí, 

§ 42 odst. 6 - účel zařízení 

§ 51 - povinnosti orgánů sociál-ně-právní ochrany při sdělování údajů, 

§ 54 - vedení evidence a spisové dokumentace, 

§ 61 odst. 1 - místní příslušnost, 

§ 62 - dožádání 

Související předpisy: 

 § 43 odst. 1, § 45 odst. 2, § 51a odst. 2, § 88b až 88o, § 159a odst. 7, § 171, § 175 odst. 2, § 179g, § 196 odst. 1, § 198 odst. 1, § 216 odst. 2, § 248 odst. 1, § 308, § 309 tr. řádu, 

 § 4 odst. 2, § 367 až 370, § 427, § 434, § 452 a násl., § 455 odst. 2, § 466, § 467, § 469, § 471 z. ř. s., 

 § 18, § 19, § 20, § 29, § 31, § 100 odst. 3, § 109, § 122 odst. 1, § 130 odst. 2, § 159a odst. 3 o. s. ř., 

 § 89 zák. č. 325/1999 Sb., o azylu, 

 § 199 odst. 9, § 124 odst. 4, § 122 odst. 5 písm. c) zák. č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců, 

 z. s. m., 

 § 8, § 14, § 32, § 131 odst. 2, 4, 5 spr. řádu, 

 § 35 zák. o zdrav. službách, 

 § 15 odst. 1, § 30, § 31, § 33, § 34, § 35, § 37, § 62, § 63, § 93 až 103, § 436, § 457 a násl., § 461, § 466, § 467, § 438, § 472 a násl., § 483 odst. 2, § 551, § 581, § 588, § 672 odst. 2, 806, § 807, § 588 odst. 2, § 825, § 858, § 865 odst. 2, § 868 odst. 2, § 872 odst. 2, § 876 odst. 1, § 877 odst. 1, § 878 odst. 3, § 881, § 891 odst. 1, § 892 odst. 3 § 898, § 903 odst. 2, § 907 odst. 3, § 915 a násl., § 926, § 928, § 929, § 930 odst. 3, § 933, § 934, § 938, § 942, § 944, § 945, § 948, § 949, § 950-952, § 1400 a násl., § 1762 obč. zák., 

 § 17 odst. 1, § 20 zák. č. 45/2013 Sb., o obětech trestných činů 

§ 91 odst. 1, 2, 5 zák. o soc. službách 

Literatura:

Dvořák, J., Švestka, J., Zuklínová, M. Občanské právo hmotné. Svazek 1. Díl první: Obecná část. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2013, s. 191. 

Hrušáková, M. a kol. Zákon o rodině. Zákon o registrovaném partnerství. Komentář. 4. vyd. Praha: C. H. Beck, 2009, s. 388-389. 

Kotrady P., Šťastný P. Ještě k roli orgánu sociálně-právní ochrany dětí jako procesního opatrovníka v řízení ve věcech péče soudu o nezletilé. Právo a rodina. 2018, č. 8, s. 16-22. 
Křístek, A. Osvojení dětí. Úplná adopce v českém právu. Praha: Wolters Kluwer ČR, a. s., 2016. 
Křístek, A. Správa jmění dítěte svěřeného do ústavní péče, pozůstalostní důchod a úhrada péče. Právní rozhledy. 2016, č. 2, s. 56-62. 
Křístek, A. Výživné pro děti: problematika určování jeho výše, jeho vymáhání a pomoc veřejné správy s uplatňováním práva na výživné v minulosti a dnes. Právní rozhledy. 2015, č. 14-15, s. 492-497. 
Křístek, A. Rodičovská odpovědnost pod dohledem [online]. Epravo.cz. 2. 6. 2016. Dostupné z: https://www.epravo.cz/top/clanky/rodicovska-odpovednost-pod-drobnohledem-101467.html 
Křístek, A. Věnná povaha částky výživného, přesahující odůvodněné potřeby dítěte. Právní rozhledy. 2016, č. 15-16, s. 548-552. 
Křístek, A. O relativní nezávaznosti rozhodnutí civilního soudu o ústavní výchově nezletilých. Právní rozhledy 2016, č. 19, s. 671-678 
Křístek, A. Prodloužení ústavní výchovy. Příčiny a důsledky ústavně nekonformního zvykového výkladu právního pravidla možnosti prodloužení ústavní výchovy „nezletilých“ do 19 let věku člověka podle § 974 občanského zákoníku [online]. Epravo.cz. 13. 1. 2015. Dostupné z: https://www.epravo.cz/top/clanky/prodlouzeni-ustavni-vychovy-96533.html 
Křístek, A. Několik poznámek k (ne)možnosti omezení svéprávnosti nezletilého. Právo a rodina. 2015, č. 3, s. 5-8. 
Křístek, A. Měla by být zrušena možnost zákonného zástupce rozvázat smlouvu o výkonu závislé práce uzavřenou dítětem mladším 16 let? [online]. Epravo.cz. 15. 4. 2015. Dostupné z: https://www.epravo.cz/top/clanky/mela-by-byt-zrusena-moznost-zakonneho-zastupce-rozvazat-smlouvu-o-vykonu-zavisle-prace-uzavrenou-ditetem-mladsim-16-let-97406.html 
Křístek, A. Mezery v zákonech z hlediska ochranné funkce zákonného zastoupení dětí. Právo a rodina. 2015, č. 11, s. 1-5. 
Křístek, A. Do kterého okamžiku musí být rozhodnuto o prodloužení ústavní výchovy do 19 let věku? Právo a rodina. 2015 č. 12, s. 4-6. 
Křístek, A. O relativní nezávaznosti rozhodnutí civilního soudu o ústavní výchově nezletilých. Právní rozhledy. 2016, č. 19, s. 671-678. 
Křístek, A. Svéprávnost nezletilých - část první. Soukromé právo. 2018, č. 2, s. 2-6. 
Křístek, A. Svéprávnost nezletilých - část druhá. Soukromé právo. 2018, č. 3, s. 2-9. 
Křístek, A. Poznámky k procesnímu opatrovnictví nezletilých 1, 2. Právo a rodina. 2018, č. 3, s. 7-11, č. 4, s. 8-11. 
Šínová, R. Ke jmenování kolizního opatrovníka v řízení ve věcech péče o nezletilé po novelizaci § 469 z. ř. s. Právní rozhledy. 2017, č. 23-24, s. 831 a násl. 
 
Švestka, J., Spáčil, J., Škárková, M., Hulmák, M. a kol. Občanský zákoník I. § 1 - 459. Komentář. Praha: C. H. Beck, 2008, s. 385. 

HLAVA III 

ČINNOST ORGÁNŮ SOCIÁLNĚ-PRÁVNÍ OCHRANY PŘI SVĚŘENÍ DÍTĚTE DO VÝCHOVY JINÉ OSOBY ODPOVĚDNÉ ZA VÝCHOVU DÍTĚTE 

 § 19 

(Činnost orgánu sociálně-právní ochrany před a při umístění dítěte v cizí péči rodinné [1]; Dohled nad úspěšností osvojení [1, písm. d)]; Aktivní legitimace úřadu práce k podání návrhu ve věcech výživného [2]; Změna okolností při předpěstounské a předadopční péči [3]; Dozor nad dětmi v cizí péči rodinné [4]) 
Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Pro péči o dítě a vytváření harmonického prostředí pro příznivý vývoj dítěte je rodina nezastupitelná. Proto v případech, kdy vlastní rodina dítěte je z různých důvodů nefunkční a nemůže péči o děti zajistit, je třeba, pokud je to účelné, zajistit pro dítě náhradní rodinnou péči. Přitom přichází v úvahu zejména dvě formy této péče, a to pěstounská péče [§ 958 a násl. obč. zák.] a osvojení [§ 794 a násl. obč. zák.], při němž vzniká mezi osvojitelem a osvojencem takový vztah jako mezi rodiči a dětmi. Obě z uvedených forem náhradní rodinné výchovy však představují závažný zásah do života dítěte i osob, které mají zájem stát se pěstouny nebo osvojit dítě. Proto [obč. zák.] upravuje dvě formy péče, které by ještě před rozhodnutím soudu měly ukázat, zda vytvoření v zásadě nové rodiny bude ku prospěchu dítěte. [Obč. zák.] opravňuje [soud] rozhodovat o svěření dítěte do péče budoucích pěstounů nebo osvojitelů. 

	Ve vztahu k dětem svěřeným do pěstounské péče se zakládá oprávnění [Úřadu práce ČR] podávat návrhy soudu týkající se výživného. 

	Jedním z nejvhodnějších způsobů zajištění péče o dítě, o něhož nemůže pečovat vlastní rodina, je péče v jiné vhodné rodině. Přesto může dojít k tomu, že z různých důvodů není taková forma péče o dítě úspěšná, popř. právě v jednotlivých konkrétních případech takové péče se vyskytují problémy, které je třeba řešit. Proto se [obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností] ukládá, aby sledoval vývoj dítěte v náhradní rodinné péči, a [jeho] zaměstnancům (...) se ukládá povinnost pravidelně takové rodiny navštěvovat. Návštěvu v rodině budou moci zaměstnanci [obecního úřadu obce s rozšířenou působností] vykonávat jen na základě zvláštního oprávnění, které zaručí, že půjde o osoby, které mají pro výkon takové činnosti potřebné předpoklady. Navrhované ustanovení tak zajišťuje, že pokud by se určité problémy vyskytly, bude je možné řešit v souladu se zájmem dítěte a v samých jejich počátcích. 

	K zák. č. 134/2006 Sb.: V případech, kdy bylo osvojení nebo pěstounská péče zprostředkováváno (§ 19a a násl. zákona) se stanoví, že je [možné] rozhodovat o svěření dítěte do [některé z forem náhradní rodinné péče] jen těm žadatelům, které pro uvedené děti krajský úřad [...] vyhledal, [nenastane-li poté situace, kdy se zprostředkování neprovádí ve smyslu § 20 odst. 3]. V případě jiného postupu by docházelo k popření institutu zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče. [pozn.: ustanovení odst. 1 věta poslední ve znění účinném do 31. prosince 2013 bylo sice od 1. ledna 2014 vypuštěno v souvislosti s přenesením kompetence rozhodovat o svěření dítěte do předpěstounské a předadopční péče na soud, výňatek z důvodové zprávy je však uveden, neboť důraz na ochranu před nelegálním zprostředkováním náhradní rodinné péče je nadále plně aktuální] 

	K zák. č. 303/2013 Sb.: Zrušení původních ustanovení odstavce 1 a 2 v § 19 navazuje na § 824 a § 826 obč. zák., z kterých vyplývá, že o předání dítěte do péče osvojitele před osvojením (tzv. předadopční péče) bude napříště rozhodovat soud a nikoliv již orgán sociálně-právní ochrany dětí, jak je tomu podle současné právní úpravy zákona o rodině. Obdobně je v § 963 stanoveno, že soud rozhoduje o svěření dítěte do předpěstounské péče zájemcům o pěstounskou péči. Rovněž k rozhodování o svěření dítěte do péče budoucích osvojitelů, jde-li o osvojení dítěte do ciziny nebo z ciziny bude založena pravomoc soudu. 

	Dále se navrhuje v souladu s § 810 odst. 1 obč. zák. úprava, podle které budou rodiče napříště udělovat souhlas k osvojení ve všech případech výhradně formou osobního prohlášení před soudem a doplňují se nové povinnosti orgánů sociálně-právní ochrany dětí v souvislosti s osvojením dítěte. 

	Na základě § 415 odst. 2 návrhu zákona o zvláštních řízeních soudních bude stanovena povinnost soudu informovat příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí o tom, že rodič učinil před soudem prohlášení o souhlasu s osvojením dítěte. Orgánem sociálně-právní ochrany dětí příslušným k přijetí tohoto oznámení soudu bude obecní úřad obce s rozšířenou působností, který by měl informaci soudu bezodkladně předat příslušnému krajskému úřadu, v jehož evidenci je dítě zařazeno pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče. V tomto směru se navrhuje provést doplnění působnosti obecního úřadu obce s rozšířenou působností v § 19 odst. 1 zákona č. 359/1999 Sb. 

	Na základě novely zákona č. 359/1999 Sb. provedené zákonem č. 401/2012 Sb. byl do ustanovení § 19 vložen nový odstavec 5 (nově odst. 3), který zakládá orgánu sociálně-právní ochrany dětí pravomoc provést nové řízení a vydat nové rozhodnutí poté, kdy bylo dítě rozhodnutím obecního úřadu obce s rozšířenou působností nebo Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí svěřeno do předpěstounské péče nebo do péče budoucích osvojitelů. V návaznosti změnu příslušnosti k rozhodování o svěření dítěte do péče před osvojením a do předpěstounské péče je nutné uvedené ustanovení [§ 19 odst. 4] modifikovat tak, že se orgánu sociálně-právní ochrany dětí stanoví oprávnění podat návrh na zrušení rozhodnutí soudu o předpěstounské péči nebo o svěření dítěte do péče před osvojením, jestliže se změní skutečnosti rozhodné pro osvojení dítěte nebo pro jeho svěření do pěstounské péče. 

K § 19 
 
	Zdejší ustanovení, které je současně i samostatnou hlavou zákona, upravuje tradiční a významnou působnost orgánů sociálně-právní ochrany dětí, totiž ochranu dětí v cizí péči v širším a dozor nad dětmi v cizí péči pak v užším smyslu (srov. výklad k § 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Dětmi v cizí péči se tradičně rozumějí buď ošetřovanci (chovanci), umístění v cizí péči ústavní, nebo schovanci, umístění v cizí péči individuální, mimoústavní, čili v náhradní rodinné. O cizí péči se hovoří proto, že dotčené "děti jsou v jiné péči než u otce nebo matky, ať za plat či bezplatně" (srov. § 1 odst. 1 býv. nařízení vlády č. 29/1930 Sb., jímž se provádí zákon o ochraně dětí v cizí péči a dětí nemanželských). Zdejší ustanovení se však nevztahuje na činnost orgánu sociálně-právní ochrany v případě dítěte svěřeného do ústavní péče a na dozor nad takovou cizí péčí ústavní, neboť tyto záležitosti jsou upraveny samostatně v hlavě VI (§ 28 až 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), proto i rubrika tu výslovně hovoří o osobě fyzické čili člověku. 

	Cizí péčí rodinnou je ve smyslu komentovaného ustanovení třeba zásadně rozumět jinou formu osobní péče o dítě, o níž však současně vždy musel rozhodnout soud. K tomu srov. blíže výklad k § 4a, část II. Jiná fyzická osoba (než rodič) odpovědná za péči o dítě. 

	Komentované ustanovení má po 1. lednu 2014 v souvislosti s výlučným rozhodováním soudu o předpěstounské a předadopční péči podstatně nový obsah. Do konce roku 2013 býv. odst. 1 a 2 upravovaly správní řízení o předpěstounské a předadopční péči, jak je prováděly orgány sociálně-právní ochrany (v případě osvojení do nebo z ciziny Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí; býv. odst. 2). Býv. odst. 3 tohoto § pak dříve stanovoval, že obecní úřad obce s rozšířenou působností přijímá písemný souhlas rodiče k osvojení dítěte. Ten po 1. lednu 2014 mohou rodiče dát vzhledem ke statusové závažnosti takového souhlasu zcela logicky toliko před soudem, avšak nynější odst. 1 písm. e) stanovuje, že „obecní úřad obce s rozšířenou působností je povinen přijímat oznámení soudu o udělení souhlasu rodiče s osvojením“, odst. 1 tak vlastně navazuje a rozvíjí někdejší odst. 3. 

	Místní příslušnost. Zákon tu nestanovuje žádnou výjimku, proto se místní příslušnost řídí obecnou místní příslušností podle § 61 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tedy místem trvalého pobytu dítěte. 

K odst. 1 
 
	Jak bylo zmíněno, ustanovení po 1. lednu 2014 navazuje a rozvíjí předmět úpravy někdejšího odst. 3. K tomu srov. shora důvodovou zprávu k zák. č. 303/2013 Sb. 

	Právní úprava představuje konkretizaci zásady pozitivních povinností orgánů veřejné moci k zachování, rozvíjení, popř. obnovení rodinných vazeb, jako součásti práva na respektování soukromého a rodinného života podle čl. 8 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, publikované pod č. 209/1992 Sb., a dalších mezinárodněprávních a ústavněprávních pramenů. Kdykoli se tak orgán sociálně-právní ochrany dozví, že se dítě nachází v jakékoli formě cizí péče, je povinen podle písm. b) rodiče poučit o "možných důsledcích" takové situace. Těmito důsledky může samozřejmě být jako ultima ratio až konstatování nezájmu rodiče o dítě a "hrozba" jeho osvojení bez souhlasu rodiče. Zákon tu jako formy cizí péče výslovně uvádí ústavní výchovu, svěření dítěte do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc (tj. ve všech formách, počínaje žádostí zákonného zástupce) a též předání dítěte do náhradní péče fyzické osoby, což může být zřejmě i "svěřenecká" smlouva podle § 881 obč. zák., byla-li by "dlouhodobá" a byla tak oznámena podle § 10a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Nejen, že je nezbytné poskytnout uvedené poučení, ale je třeba rodiči poskytnout i poradenství a pomoc. Písm. c) tu přitom odkazuje na povinnou pomoc po nařízení ústavní výchovy, jak je od roku 2006 vymezena v § 12 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, spočívající zejména v "pomoci uspořádat rodinné poměry, které by umožnily návrat dítěte do rodiny, při řešení životní a sociální situace, včetně hmotné úrovně rodiny, v pomoci při spolupráci s orgány sociálního zabezpečení, úřady práce a dalšími státními a jinými orgány, a ve zprostředkování potřebné pomoci poradenského zařízení", kterým může být např. azylový dům apod., podle potřeb klienta. Jak o poučení, tak o nabídnuté pomoci a zprostředkování odborných služeb musí být proveden průkazný záznam ve spisové dokumentaci. 

	V písm. d) je pak upravena kompetence orgánu sociálně-právní ochrany k výkonu dohledu nad úspěšností osvojení, rozhodl-li o tomto dohledu soud na dobu nezbytně nutnou podle § 839 odst. 2 obč. zák. Jedná se o další ze speciálních případů osobní působnosti zákona, neboť péče osvojitele je postavena na roveň péči rodičovské, nejedná se tak ve vlastním smyslu o cizí péči, a v daném případě nemusí orgán sociálně-právní ochrany na základě vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny dojít ani k závěru, že se jedná o dítě ohrožené ve smyslu § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Takové dítě proto nemusí být ani zařazeno v základní evidenci, neboť se nemusí jednat o dítě ohrožené [§ 54 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí] ani nejde o případ opatrovnictví a poručnictví [§ 54 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí], tudíž k němu nutně nemusí být vedena ani spisová dokumentace "Om" (§ 55 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), ale věc může být dotčeným orgánem sociálně-právní ochrany dětí řešena i pod běžným číslem jednacím v obvyklých skartačních lhůtách, tj. mimo aplikaci § 55 odst. 7 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Uvedené platí samozřejmě pouze tehdy, není-li dítě zařazeno do evidence z jiného důvodu, anebo tehdy, pokud dítě nebylo do evidence dotčeného úřadu zavedeno již v rámci řízení soudu o osvojení a ve smyslu čl. 28 odst. 1 písm. f) směrnice o vedení spisové dokumentace nebylo do skončení soudního dohledu nad úspěšností osvojení vyřazeno. K pravidlům tohoto zvláštního dohledu důvodová zpráva k občanskému zákoníku zmiňuje, že "dohled má být uskutečňován zejména proto, aby tam, kde je třeba osvojiteli a osvojenci poskytnout radu nebo pomoc, se tak stalo operativně a řádně. Rozhodně by nemělo jít o nějaké vměšování do soukromí rodiny, která byla obohacena o nového člena. Dohled by mohl kupříkladu vypadat zhruba tak, jak jej známe z případů dětí osvojených do zahraničí: osvojiteli (méně vhodně již orgánu sociálně-právní ochrany dětí) by měla být uložena povinnost jednou za půl roku podat soudu informaci o tom, jak se osvojenci v jeho nové rodině daří". 

	V posledním písm. e) je pak upravena příslušnost obecního úřadu obce s rozšířenou působností podle místa trvalého pobytu dítěte (§ 61 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) k přijetí oznámení soudu o tom, že rodič před tímto soudem udělil souhlas s osvojením dítěte. Ustanovení míří na spíše výjimečné situace, kdy se rodič k soudu za uvedeným účelem dostaví z vlastní vůle sám. V naprosté většině případů to bude samozřejmě orgán sociálně-právní ochrany, který bude takové udělení souhlasu s osvojením rodiči zprostředkovávat, popř. rodiče k udělení souhlasu i doprovodí apod., čili mu takové udělení souhlasu bude známo z vlastní úřední činnosti. Udělení souhlasu, a to ať se o něm dozvěděl oznámením soudu, nebo proto, že v této věci poskytoval rodiči sám poradenství a pomoc, je uvedený orgán povinen bezodkladně oznámit krajskému úřadu, je-li dítě zařazeno v evidenci dětí, jimž je třeba zprostředkovat náhradní rodinnou péči, což bude pravidlem. 

K odst. 2 
 
	Ustanovení procedurálně provádí zásadu § 961 odst. 2 věta prvá obč. zák., podle níž „náleží-li dítěti příspěvek na úhradu jeho potřeb podle jiného zákona, přechází právo dítěte na stát“. Má-li být výživné rodičům stanoveno podle obvyklých zásad, nelze teoreticky vyloučit možnost, že by výživné bylo vyměřeno ve větším rozsahu, než činí příslušná náhradní dávka pěstounské péče, tedy v současnosti částka dle věku a případného zdravotního postižení dítěte od 4 950 do 9 900 Kč. V takovém případě rozdíl náleží dítěti jako jeho další příjem a je povinností soudu rozhodnout o způsobu platby a o hospodaření s výživným - zpravidla soud určí splatnost výživného k rukám pěstouna, jakož mu svěří i právo s tímto výživným hospodařit. K povaze zákonné cesse alimentačních pohledávek dítěte na stát a k okamžiku, kdy k této cessi dochází, srov. výklad k § 4a v části III. Pěstoun stricto sensu na konci. 

	Dotčený obecní úřad obce s rozšířenou působností, jímž je jak úřad podle místa trvalého pobytu dítěte, tak úřad podle trvalého pobytu osoby pečující, má povinnost dle § 51 odst. 5 písm. a) bod 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí na žádost poskytnout Úřadu práce údaje potřebné pro rozhodování o sociálních dávkách, a to v rozsahu odpovídajícím potřebám řízení před tímto orgánem. Nicméně je namístě dodat, že citované ustanovení nebylo podstatněji dotčeno v souvislosti s novelou zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 401/2012 Sb. Vzhledem k tomu, že Úřad práce je od 1. ledna 2013 zařazen mezi orgány sociálně-právní ochrany, lze mít za to, že potřebné údaje je namístě ze strany obecního úřadu obce s rozšířenou působností sdělovat úřadům práce i bez žádosti, a to ve smyslu § 51 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Výslovně na žádost pak bude obecní úřad povinen sdělovat podle § 51 odst. 5 písm. a) bod 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí "krajské pobočce Úřadu práce údaje potřebné pro podání návrhu soudu na stanovení výživného a návrhu na výkon rozhodnutí, jde-li o výživné na děti svěřené do pěstounské péče nebo předpěstounské péče". 

K odst. 3 
 
	Ustanovení bylo v původní textaci do zákona vloženo novelou zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 401/2012 Sb. a jeho smyslem bylo orgánu sociálně-právní ochrany umožnit provedení nového správního řízení a vydání nového správního rozhodnutí o předpěstounské nebo předadopční péči, což do té doby nebylo umožněno. Pokud se po právní moci uvedených rozhodnutí ukázalo, že rozhodnutí není v nejlepším zájmu dítěte, nebylo možno je do 31. prosince 2012 zrušit a bylo nutno žádat soud o vydání předběžného opatření. 

	Po 1. lednu 2014 rozhoduje o předpěstounské a předadopční péči výlučně soud. Přesto zůstala skutková podstata zdejšího ustanovení stejná - nadále by měl orgán sociálně-právní ochrany zjišťovat, zda "nedošlo ke změně skutečností rozhodných pro osvojení dítěte nebo pro svěření dítěte do pěstounské péče, zejména zda jsou rodiče nebo jiné osoby dítěti blízké schopny a ochotny převzít dítě do své péče". Pokud takovou skutečnost zjistí v případě dětí svěřených soudem do předpěstounské či předadopční péče, je povinen podat bezodkladně návrh na zrušení rozhodnutí soudu. 

K odst. 4 
 
	Ustanovení představuje vlastní úpravu dozoru nad cizí péčí mimoústavní. Na rozdíl od úpravy dozoru nad péčí ústavní neobsahuje specifická práva a povinnosti dotčených subjektů (např. povinnost umožnit kontakt s dítětem či právo sociálního pracovníka hovořit s dítětem o samotě apod., tak jako v § 29 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), neboť si tu vystačí s obecnou úpravou, jak ji obsahují společná ustanovení zákona v § 52 a § 53 odst. 2, 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, a pečující osoby jsou tu ve stejném postavení jako vlastní rodiče, zahrnuje v to i deliktní odpovědnost v případě porušení zákonných povinností. Na rozdíl od podrobněji vymezeného předmětu dozoru u péče ústavní v § 29 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je rovněž stanoven jediný jeho předmět - sleduje se jednoduše vývoj dítěte. Ustanovení se rovněž vztahuje pouze na situace, kdy je dítě v péči jiné osoby odpovědné za péči ve smyslu § 4a písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, což ovšem je i předpěstoun, zákon ve znění novely č. 303/2013 Sb. tu tedy tuto formu péče uvádí poněkud nadbytečně. 

	Především se stanoví minimální frekvence dozorových návštěv - a to kvartálně v prvních 6 měsících trvání náhradní rodinné péče a následně pak nejméně jednou za půl roku. Srovnáme-li tuto frekvenci s povinností dozorčího důvěrníka podle § 12 odst. 2 věta druhá vládního nařízení č. 29/1930 Sb., jímž se provádí zákon o ochraně dětí v cizí péči a dětí nemanželských, dle něhož tento důvěrník "prohlídky takové má vykonávati podle potřeby, nejméně však jednou za měsíc", je zřejmé, že uvedená frekvence je značně nedostatečná. Tento nedostatek je po 1. lednu 2013 částečně nahrazen alespoň dvouměsíční frekvencí sledování naplňování dohody o výkonu pěstounské péče podle § 47b odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, která zdejší úpravu nenahrazuje, ale doplňuje. Samozřejmě tam, kde splývá působnost obecního úřadu obce s rozšířenou působností podle zdejšího ustanovení a působnost podle § 47b odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, bude dozor podle zdejšího ustanovení i dohled podle § 47b odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí realizován zároveň. 

	Stejně jako v případě dozoru nad cizí péčí ústavní (§ 29 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí i. f.) v případě výkonu sociální kurately pro děti a mládež (§ 31 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), návštěv věznic a zařízení pro výkon zabezpečovací detence (§ 34 odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) a nakonec stejně jako v případě obecného oprávnění k provádění návštěv dítěte (§ 52 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) zdůrazňuje komentované ustanovení potřebu prokázat se zvláštním oprávněním. K tomu srov. výklad k § 52 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí; nejedná se o specifické rozhodnutí, odůvodněné např. zvláštními kvalifikačními předpoklady úřední osoby apod., ale je míněn toliko služební průkaz s uvedením těch náležitostí, které tu zákon vyjmenovává. 

	Od 1. ledna 2013 je umožněno, aby místně příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí o provedení návštěvy dožádal podle § 62 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí ten orgán, v jehož obvodu se dítě nachází, když byla vypuštěna výluka použití zmíněného ustanovení o dožádání právě v případě dozoru nad cizí péčí mimoústavní. 

Související ustanovení: 

 § 1 - sociálně-právní ochrana dětí, § 4a - vymezení některých pojmů, § 6 - pojem ohroženého dítěte, § 12 odst. 2 - povinná pomoc po nařízení ústavní výchovy, § 28 a násl. - zejména dozor nad dětmi v cizí péči ústavní, § 47b odst. 5 - povinnost sledovat naplňování dohody, § 51 odst. 1, 5 písm. a) bod 5 - povinnosti orgánů sociálně-právní ochrany při sdělování údajů, § 52 - oprávnění vstupovat do domácnosti, § 53 odst. 2, 3 - povinnosti státních orgánů, dalších právnických a fyzických osob a pověřených osob, § 54 - vedení evidence a spisové dokumentace, § 55 - vedení spisové dokumentace, § 61 odst. 1, 6 - místní příslušnost, § 62 odst. 3 - dožádání k provedení návštěvy dítěte 

Související předpisy: 

 § 839 odst. 2, § 928 a násl., § 961 odst. 2 obč. zák., 

 § 427-444, § 466, § 474 z. ř. s. 

HLAVA IV 

ZPROSTŘEDKOVÁNÍ OSVOJENÍ A PĚSTOUNSKÉ PÉČE 

 § 19a 

(Vymezení činností, které tvoří obsah zprostředkování osvojení a pěstounské péče [1]; Zákaz provádět výběr konkrétního osvojitele nebo pěstouna pro určité dítě jinými osobami a orgány, než jsou orgány sociálně-právní ochrany dětí [2]) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 134/2006 Sb.: Na tomto procesu [zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče] se podílejí orgány sociálně-právní ochrany a nestátní subjekty tak, aby došlo ke zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče v době co nejkratší, při respektování hlediska, že je nezbytné zajistit dítěti nové výchovné prostředí, které bude stabilní, dlouhodobé a kvalitní. [-] Ve smyslu Úmluvy je tedy stát odpovědný za zajištění náhradní péče, včetně náhradní rodinné péče. Z tohoto důvodu je zprostředkování osvojení a pěstounské péče v poslední fázi, spočívající ve výběru určité osoby k určitému dítěti, vyhrazeno orgánům sociálně-právní ochrany, konkrétně krajským úřadům [...], a v případě zprostředkování osvojení ve vztahu k cizině Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: Slovo "vhodné" děti, se jeví jako diskriminační. Cílem není posuzovat vhodnost dítěte, ale hledat děti, které se ocitly v situaci, s kterou je spojena potřeba náhradní rodinné péče. Terminologická úprava je v souladu se stanoviskem ombudsmana (ze dne 28.4.2010, sp. zn.: 1825/2010/VOP/AHŘ). 

K § 19a 
 
	Zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče patří k nejvýznamnějším částem sociálně-právní ochrany dětí vzhledem k tomu, že se velmi závažným způsobem dotýká života dítěte i života členů rodiny, v níž bude dítě dále po osvojení nebo po svěření do pěstounské péče žít. Úspěšnost zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče je mimo jiné závislá na zajištění podmínek pro optimální výběr vhodného osvojitele nebo budoucího pěstouna pro dítě. Zajištění těchto podmínek spočívá zejména v tom, že lze vybírat pro dítě vhodného osvojitele nebo pěstouna z co nejširšího okruhu osob a zároveň je třeba plně respektovat poznatky a zjištění o konkrétních potřebách dítěte, což se zpravidla dá zjistit z osobního kontaktu mezi zprostředkovatelem osvojení (pěstounské péče) a dítětem či osobami, které chtějí dítě osvojit nebo mají zájem stát se pěstounem. 

	Zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče představuje proces spočívající zejména ve vyhledávání dětí, kterým je nezbytné zajistit náhradní péči ve formě pěstounské péče nebo osvojení, a ve vyhledávání osob vhodných k tomu, aby převzaly dítě do pěstounské péče nebo osvojení, a v odborné přípravě těchto osob. Na tomto procesu se podílejí orgány sociálně-právní ochrany a nestátní subjekty tak, aby došlo ke zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče v době co nejkratší, při respektování hlediska, že je nezbytné zajistit dítěti nové výchovné prostředí, které bude stabilní, dlouhodobé a kvalitní. 

	Podle čl. 20 Úmluvy o právech dítěte má dítě dočasně nebo trvale zbavené svého rodinného prostředí nebo dítě, které ve svém vlastním zájmu nemůže být ponecháno v tomto prostředí, právo na zvláštní ochranu a pomoc poskytovanou státem. Smluvní státy jsou povinny zabezpečit takovému dítěti v souladu se svým vnitrostátním zákonodárstvím náhradní péči. Ve smyslu Úmluvy je tedy stát odpovědný za zajištění náhradní péče, včetně náhradní rodinné péče. Z tohoto důvodu je zprostředkování osvojení a pěstounské péče v poslední fázi, spočívající ve výběru určité osoby k určitému dítěti, vyhrazeno orgánům sociálně-právní ochrany, konkrétně krajským úřadům, a v případě zprostředkování osvojení ve vztahu k cizině Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí. 

	Novelizací zákona o sociálně-právní ochraně dětí, která byla provedena zákonem č. 401/2012 Sb. s účinností od 1. ledna 2013, již zákon v souvislosti se zprostředkováním náhradní rodinné péče nehovoří o dětech "vhodných k osvojení nebo ke svěření do pěstounské péče", ale zásadně pouze o dětech, pro které je třeba zprostředkovat náhradní rodinnou péči ve formě osvojení nebo pěstounské péče. Tato terminologická změna vychází z citované úpravy Úmluvy o právech dítěte, podle které má každé dítě právo na zajištění vhodné náhradní péče, pokud nemůže z jakéhokoliv důvodu vyrůstat v péči vlastních rodičů. Tomu odpovídá povinnost státu zabezpečit každému takovému dítěti náhradní rodinné prostředí, která je vyjádřena již ve vymezení pojmu "sociálně-právní ochrana dětí" v § 1 odst. 1. Posuzuje se proto pouze potřeba dítěte zabezpečit jeho svěření do náhradní rodinné péče, nikoliv to, zda jsou některé dětí více "vhodné" nebo méně "vhodné" pro jejich osvojení nebo svěření do pěstounské péče. 

K odst. 1 
	Pod pojem zprostředkování náhradní rodinné péče zahrnuje zákon o sociálně-právní ochraně dětí v § 19a odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí čtyři druhy činností: 
 
a) vyhledávání dětí, kterým je nezbytné zabezpečit náhradní rodinnou péči ve formě osvojení nebo svěření do pěstounské péče, 
 
b) vyhledávání vhodných osob - žadatelů o osvojení či pěstounskou péči, 
 
c) zajišťování odborné přípravy fyzických osob vhodných stát se osvojiteli nebo pěstouny k přijetí dítěte do rodiny a 
 
d) výběr určitého osvojitele nebo pěstouna pro konkrétní dítě a zajištění osobního seznámení dítěte s vybraným osvojitelem nebo pěstounem. 
	Činnosti spadající do rámce zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče, které jsou uvedeny v § 19a odst. 1 písm. a) až c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí (tj. vyhledávání dětí, vyhledávání osvojitelů a pěstounů a jejich odborná příprava k přijetí dítěte do rodiny), mohou provádět nejen příslušné orgány sociálně-právní ochrany dětí, ale rovněž fyzické a právnické osoby, které byly krajským úřadem pověřeny k výkonu sociálně-právní ochrany dětí v souladu s § 48 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Naopak pro činnost uvedenou v ustanovení § 19a odst. 1 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tj. pro výběr určité fyzické osoby jako vhodného osvojitele či pěstouna konkrétního dítěte a zajištění osobního seznámení dítěte s touto osobou, však platí zákaz pro všechny ostatní osoby a subjekty, než jsou příslušné orgány sociálně-právní ochrany dětí, které jediné mohou tuto činnost vykonávat (viz dále komentář k odstavci 2). Nestátní subjekty tudíž mohou zcela legálně vyhledávat vhodné osvojitele a pěstouny a rovněž děti, pro které je třeba zajistit náhradní rodinnou péči, pokud k těmto činnostem obdržely pověření v souladu s § 48 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Stejně tak se pověřené nestátní subjekty mohou podílet na zprostředkování náhradní rodinné péče, které provádí orgány sociálně-právní ochrany dětí, a to tím, že dávají obecním úřadům obcí s rozšířenou působností a krajským úřadům podněty ke zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče ve vztahu k dětem, které jsou v evidenci těchto úřadů, pokud pověřený nestátní subjekt při své činnosti vyhledá a vytipuje žadatele, kteří by podle jeho názoru mohli být vhodnými osvojiteli nebo pěstouny pro dítě z evidence krajského úřadu. Konečné posouzení a rozhodnutí o tom, zda tito žadatelé budou skutečně vybráni jako vhodní osvojitelé nebo pěstouni určitého dítěte, však náleží vždy do působnosti zmíněných orgánů sociálně-právní ochrany dětí. 
 
	V souvisejícím § 20 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí jsou vymezeny situace, ve kterých se ze zákona neprovádí zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče a ve kterých tudíž není založena ani pravomoc orgánů sociálně-právní ochrany dětí k vyhledání vhodné náhradní rodiny pro konkrétní dítě. Zprostředkování osvojení je tak vyloučeno v případě, že rodiče dali souhlas k osvojení dítěte předem s určením pro konkrétní osobu osvojitele, dále pokud podal návrh na osvojení manžel rodiče dítěte nebo pozůstalý manžel po rodiči nebo osvojiteli dítěte anebo pokud podal návrh na osvojení příbuzný dítěte nebo jiná osoba blízká dítěti, u které není vyloučeno osvojení dítěte. Zprostředkování pěstounské péče se pak neprovádí za situace, kdy návrh na svěření dítěte do pěstounské péče podal příbuzný dítěte anebo jiná osoba blízká dítěti nebo jeho rodině. 

	Kromě výše negativního vymezení případů, ve kterých se podle § 20 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí neprovádí zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče, neobsahuje zákon žádné bližší pozitivní vymezení okruhu dětí, u kterých se zprostředkování osvojení provádí. Ustanovení § 19a odst. 1 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí pouze obecně uvádí, že zprostředkování osvojení a pěstounské péče spočívá ve vyhledávání dětí uvedených v § 2 odst. 2, pro které je třeba najít náhradní osvojitelskou nebo pěstounskou rodinu. Jelikož § 2 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí zakotvuje osobní působnost orgánů sociálně-právní ochrany dětí tak, že se sociálně-právní ochrana poskytuje všem dětem, které splňují stanovené podmínky pobytu na území České republiky, lze dovodit, že orgány sociálně-právní ochrany dětí jsou povinny zajišťovat zprostředkování osvojení a pěstounské péče pro všechny dětí splňující podmínky pobytu na území České republiky, pokud tyto děti nemohou být v péči svých rodičů a není pro ně vhodnější jiná forma náhradní péče, s výjimkou situací, ve kterých nelze provádět zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče podle § 20 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Na základě § 21 odst. 1 a 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je obecním úřadům obcím s rozšířenou působností uložena povinnost vyhledávat děti vhodné k osvojení a vést o těchto dětech spisovou dokumentaci. Podle § 21 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí mohou děti, jimž je třeba zprostředkovat náhradní rodinnou péči, a fyzické osoby vhodné stát se osvojiteli vyhledávat a doporučovat obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností také obce a osoby pověřené k výkonu sociálně-právní ochrany dětí. 

	Ani skutečnost, že rodiče chtějí udělit adresný souhlas k osvojení dítěte ve vztahu k určitým osvojitelům a chtějí osobně znát budoucí osvojitele svého dítěte, nebrání sama o sobě tomu, aby i za těchto okolností bylo osvojení dítěte zprostředkováno orgány sociálně-právní ochrany dětí podle pravidel stanovených zákonem o sociálně-právní ochraně dětí, a to až do doby, než rodič adresný souhlas skutečně udělí (viz blíže komentář k § 20 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Pravomoc orgánů sociálně-právní ochrany dětí ke zprostředkování osvojení nelze rovněž nijak zaměňovat s pravomocí k rozhodování o svěření dítěte do péče před osvojením (tzv. předadopční péče), která je od účinnosti nového občanského zákoníku svěřena výlučně soudům, ačkoliv podle dosavadní úpravy zákona o rodině disponovaly touto pravomocí rovněž orgány sociálně-právní ochrany dětí jako orgány správní. 

	Orgány sociálně-právní ochrany provádějí zprostředkování osvojení a pěstounské péče bezplatně, v souladu s § 58 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, podle kterého nese náklady na výkon sociálně-právní ochrany dětí stát a sociálně-právní ochrana dětí se poskytuje bezplatně, není-li v zákoně výslovně stanoveno jinak. Na postup při zprostředkování osvojení tak nemá v praxi žádný vliv § 798 obč. zák., který stanoví, že z činností souvisejících se zprostředkováním osvojení nesmí nikdo získat nepatřičný zisk. Uvedené ustanovení občanského zákoníku pouze reflektuje obsah mezinárodních smluv, které jsou pro Českou republiku závazné a které obsahují obdobná ustanovení, jako je citovaný § 798 obč. zák. Konkrétně se jedná o promítnutí úpravy Úmluvy o právech dítěte, Evropské úmluvy o osvojení dětí a Haagské úmluvy o ochraně dětí a spolupráci při mezinárodním osvojení. Tyto mezinárodní smlouvy jsou v souladu čl. 10 Ústavy pro Českou republiku závazné a jsou součástí právního řádu České republiky. Lze proto konstatovat, že občanský zákoník v tomto ohledu nestanoví nic nového, než co už nyní pro Českou republiku vyplývá z dotčených mezinárodních smluv. Konkrétně je možné pro srovnání citovat zejména čl. 15 Evropské úmluvy o osvojení dětí, která zavazuje smluvní státy přijmout opatření, které zabrání jakémukoliv nenáležitému finančnímu prospěchu plynoucímu ze vzdání se dítěte pro účely osvojení. Pro oblast zprostředkování osvojení dítěte do ciziny se pak uplatní úprava čl. 8 Úmluvy o ochraně dětí a spolupráci při mezinárodním osvojení, který stanoví, že "ústřední orgány učiní přímo nebo prostřednictvím státních orgánů všechna potřebná opatření, aby předešly nepatřičným finančním nebo jiným ziskům v souvislosti s osvojením a bránily všem praktikám, které jsou v rozporu s cíli Úmluvy". V navazujícím čl. 32 téže Úmluvy je dále zakotveno, že "nikdo nesmí mít nepatřičný finanční nebo jiný zisk z činnosti týkající se mezinárodního osvojení a požadovány a placeny mohou být pouze náklady a výlohy, včetně odůvodněných odměn osobám činným při osvojení". Jak bylo zdůrazněno, citovaná úprava občanského zákoníku i mezinárodních smluv nemá pro systém zprostředkování osvojení v České republice větší význam, neboť ani orgány sociálně-právní ochrany dětí, ani spolupracující pověřené osoby k výkonu sociálně-právní ochrany dětí nemohou za svoji činnost požadovat žádné odměny nebo náhrady. 

K odst. 2 
 
	V tomto ustanovení je zcela jednoznačně vyjádřen zákaz, aby jakékoliv jiné subjekty, než jsou příslušné orgány sociálně-právní ochrany dětí, ať už by se jednalo o fyzické osoby, právnické osoby, nebo jiné státní orgány, prováděly výběr zájemců vhodných stát se osvojiteli nebo pěstouny konkrétního dítěte a zprostředkovaly osobní seznámení těchto zájemců o pěstounskou péči nebo osvojení s dítětem. Porušení tohoto zákazu může být sankcionováno uložením pokuty až do výše 200 000 Kč v souladu s § 59 odst. 1 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, podle kterých se dopustí fyzická osoba nebo právnická osoba přestupku tím, že neoprávněně zprostředkuje osvojení nebo pěstounskou péči v rozporu s § 19a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Tímto způsobem je vyjádřena nepřenosná odpovědnost státu za zajištění zprostředkování náhradní rodinné péče, neboť na základě čl. 20 Úmluvy o právech dítěte odpovídá stát za to, aby byla zabezpečena odpovídající náhradní péče pro každé dítě, které je trvale nebo dočasně zbaveno svého rodinného prostředí nebo které nemohlo být ve svém vlastním zájmu v tomto prostředí ponecháno. 

	Obecně je možno označit za nepřípustné, aby nestátní subjekty, byť by se jednalo o osoby pověřené k výkonu sociálně-právní ochrany dětí, vytvářely paralelní systém zprostředkování náhradní rodinné péče vedle systému zprostředkování realizovaného orgány sociálně-právní ochrany dětí. Zákon předpokládá, že pověřené nestátní subjekty budou co nejtěsněji spolupracovat s orgány sociálně-právní ochrany dětí při hledání vhodné osvojitelské nebo pěstounské rodiny pro děti, jimž je nezbytné zajistit náhradní rodinnou péči. Zákon sice počítá s významným zapojením pověřených nestátních subjektů do procesu zprostředkování osvojení a pěstounské péče, avšak odpovědnost za fungování systému zprostředkování náhradní rodinné péče svěřuje do rukou příslušných orgánů sociálně-právní ochrany dětí, včetně výběru určitých osob jako vhodných osvojitelů nebo pěstounů pro konkrétní dítě. Nestátní subjekty proto nemohou zasahovat do výlučné pravomoci orgánů sociálně-právní ochrany dětí při zprostředkování náhradní rodinné péče a vykonávat činnost, kterou ze zákona provádět nesmí. 

Judikatura:

Účelem ustanovení § 19 odst. 1 písm. d) ve spojení s § 59f odst. 2 písm. b) zákona č. 359/1999 Sb. nepochybně nebylo předvídat či reagovat na situace, kdy bude právnická osoba pověřená výkonem sociálně-právní ochrany dětí činit kroky vedoucí k nalezení vhodných osvojitelů ještě před narozením dítěte. Právní úprava osvojení totiž počítá s tím, že osvojit lze dítě nezletilé, nikoliv dítě nenarozené (čemuž koresponduje ostatně i mechanismus tzv. blanketového a kvalifikovaného souhlasu rodičů dítěte s osvojením upraveného v § 67 a § 68a zákona o rodině). Jak je ovšem zřejmé mj. i z výkladu důvodové zprávy k této právní úpravě, jejím smyslem mělo být jednoznačně zakázat jakékoliv přímé zprostředkování adopce osobami pověřenými k výkonu sociálně-právní ochrany dětí, k čemuž nepochybně náleží i zprostředkování kontaktu mezi osvojiteli a dítětem. Z povahy věci vyplývá, že pokud je dítě dosud nenarozené, a přesto se jedná mezi zúčastněnými o jeho budoucí osvojení, může mít seznámení rodiče dítěte s jeho budoucími osvojiteli obdobné účinky směřující k navázání vztahu mezi nimi. 
(...) Je třeba odmítnout názor stěžovatele, že ke správnímu deliktu neoprávněného zprostředkování osvojení § 59f odst. 2 písm. b) zákona č. 359/1999 Sb. může dojít pouze v případě osvojení ve smyslu § 69 odst. 2 zákona o rodině (tzn. u dětí nacházející se v ústavní péči či v péči zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc). Stěžovatel tvrdí, že zprostředkování osvojení ve smyslu ustanovení § 19a odst. 1 písm. d) zákona č. 359/1999 Sb. v takovém případě z povahy věci není možné. Podle ustanovení § 69 odst. 2 zákona o rodině platí, že o svěření dítěte, které je v ústavu nebo v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc z rozhodnutí 3 Ads 144/2011 - 186 soudu nebo z vůle rodičů, do péče budoucích osvojitelů rozhodne orgán sociálně-právní ochrany dětí; ustanovení § 67 až 68b platí obdobně. Z dikce ustanovení § 59f odst. 2 písm. b) ve spojení s ustanovením § 19a odst. 1 písm. d) zákona č. 359/1999 Sb. ani účelu tohoto ustanovení nevyplývá, že by jeho dopad měl být omezen pouze na děti nacházející se v ústavní péči. Rovněž tak z historického výkladu opřeného o důvodovou zprávu k zákonu č. 134/2006 Sb., z něhož vychází současná platná a účinná právní úprava předmětné skutkové podstaty deliktu, která byla aplikována v posuzované věci, takový závěr nelze dovodit. Ke stěžovatelovu výkladu předmětných ustanovení zákona č. 359/1999 Sb. je třeba poznamenat, že stěžovatel účelově zaměňuje specifický institut svěření dítěte do preadopční péče s institutem výběru vhodné fyzické osoby k osvojení dítěte, který představuje širší fázi zprostředkování osvojení i u dětí, které nejsou svěřeny do péče ústavního zařízení či zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. 
(...) Jako znak objektivní stránky deliktu nezákonného zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče (tzn. způsob a okolnosti jeho spáchání) lze v souladu s ustanovením § 59 odst. 2 zákona č. 359/1999 Sb. hodnotit i to, že stěžovatel - jako i v jiných obdobných případech - prostřednictvím svých zaměstnankyň doporučil rodičům dítěte postup spočívající v souhlasném prohlášení paní K. a pana H. o jeho otcovství k dítěti (§ 52 zákona o rodině). Jakkoliv Nejvyšší správní soud nepopírá, že právní otcovství jako právní status nemusí korespondovat s otcovstvím biologickým, není účelem tohoto institutu zjednodušovat zájemcům o osvojení dítěte proceduru zprostředkování osvojení. Primárním účelem ustanovení § 20 zákona č. 359/1999 Sb. je usnadnit osvojení dítěte manželovi skutečného (tzn. biologického) rodiče dítěte. Stěžovateli přitom bylo známo, že pan H. není skutečným otcem nezl. A., a tedy věděl, že souhlasné prohlášení matky nezl. A. a pana H. o jeho otcovství k nezl. A. je účelové a nepravdivé. Pokud stěžovatel informoval zájemce o osvojení o této možnosti a zároveň takový postup patří k jeho setrvalé praxi výkonu sociálně-právní ochrany dětí, kterou vykonává v zastoupení státu na základě svého pověření ve smyslu ustanovení § 48 odst. 2 písm. i) zákona č. 359/1999 Sb. (poskytování poradenské pomoci zájemcům o osvojení), pak se nejedná o postup lege artis, nýbrž jde o návod k jednání zákon obcházejícímu (in fraudem legis). V posuzované věci vedlo takto poskytnuté poradenství stěžovatele k dalšímu zbytečnému soudnímu řízení o popření otcovství pana H., který měl zájem být právním otcem nezl. A. pouze za předpokladu, že dojde k jejímu osvojení 
(NSS 3 Ads 144/2011-187) 
Ústavní soud se v zásadě ztotožňuje s odůvodněním rozsudku Nejvyššího správního soudu, které reaguje na podstatu námitek stěžovatele uplatněných nyní i v ústavní stížnosti, a nemá proto v úmyslu k jednotlivým výhradám opakovat závěry již jednou vyslovené. Nad rámec toho uvádí Ústavní soud následující. Základní myšlenkou, kterou jsou neseny stížnostní důvody, jsou tvrzené zájmy dítěte, které byly jediným důvodem, proč volil postup popsaný ve skutkové větě správního rozhodnutí. I kdyby podle názoru stěžovatele po formální stránce byla naplněna skutková podstata správního deliktu, uvedený zájem převažuje a zcela eliminuje po materiální stránce společenskou škodlivost jeho jednání. Zcela přehlíží, že zájem dítěte ve srovnatelných situacích, jako je ta, která je nyní předmětem posouzení, nespočívá jen v co nejrychlejším přechodu do náhradní rodiny, ale také v ochraně před nebezpečím, že se stane předmětem obchodování. Přehlíží také zájem biologické matky, která musí mít prostor si adopci rozmyslet. Nelze zapomínat, že budoucí matka a matka těsně po porodu dítěte se nachází ve specifické psychické situaci, kterou musí právní úprava zohledňovat. Přitom prioritní zájem dítěte je být v péči biologických rodičů. Proto ingerence státu a relativně přísně stanovená pravidla pro postup při osvojování či zajišťování pěstounské péče, jakož i striktní postup pří kontrole jejich dodržování, jsou namístě. 
(II. ÚS 2788/12) 
 
Související ustanovení: 

 § 1 odst. 1 písm. d) - sociálně-právní ochrana dětí, § 2 odst. 2 - osobní působnost zákona, § 20 odst. 3 - zprostředkování osvojení a pěstounské péče orgány sociálně-právní ochrany, § 48 odst. 2 písm. e), g), h) - výkon sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, § 58 odst. 1, 3 - náklady vzniklé v souvislosti s výkonem sociálně-právní ochrany, § 59 odst. 1 písm. c) - přestupek neoprávněného zprostředkování náhradní rodinné péče, 

Související předpisy 

 čl. 21 písm. d) Úmluvy o právech dítěte, 

 čl. 8, čl. 32 Úmluvy o ochraně dětí a spolupráci při mezinárodním osvojení (sdělení MZV č. 43/2000 Sb. m. s.), 

 čl. 15 Evropské úmluvy o osvojení dětí (sdělení MZV č. 132/2000 Sb. m. s.), 

 § 798, § 804 obč. zák. 

 § 20 

Zprostředkování osvojení a pěstounské péče orgány sociálně-právní ochrany 

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče se provádí jen na základě žádosti fyzické osoby, která má zájem stát se osvojitelem nebo pěstounem. Návrh zákona také výslovně uvádí, kdy se zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče obecně neprovádí. Jde o případy, kdy je vyhledání jak dětí, tak osvojitelů (pěstounů) bezpředmětné, například jde o svěření dítěte osobám dítěti příbuzným nebo blízkým. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: V případě občanů České republiky a občanů jiných států Evropské unie, kterým vyplývá nárok na sociální výhody z přímo použitelného předpisů Evropské unie, se pro podání žádosti o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče u příslušného orgánu sociálně-právní ochrany dětí v České republice nestanoví žádné podmínky týkající se pobytu na území České republiky. Při dalším posuzování žádosti o zprostředkování náhradní rodinné péče, kterou podá jak občan České republiky, tak cizí státní příslušník, je však třeba zohlednit skutečnost, že v souladu s článkem 14 haagské Úmluvy o ochraně dětí a spolupráci při mezinárodním osvojení, kterou je Česká republika vázána (č. 43/2000 Sb.m.s.), musí být žádost o zprostředkování osvojení podána vždy u příslušného orgánu toho státu, ve kterém má žadatel obvyklé bydliště. V případě žádosti o zprostředkování pěstounské péče je zase třeba respektovat úpravu příslušnosti soudů podle nařízení Rady Nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27.11.2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 (tzv. Brusel II.) a úpravu haagské Úmluvy o pravomoci orgánů, použitelném právu, uznávání, výkonu a spolupráci ve věcech rodičovské zodpovědnosti a opatření k ochraně dětí (č. 141/2001 Sb.m.s.), které pro rozhodování o svěření dítěte do pěstounské péče zakládají pravomoc soudů v tom státě, kde má obvyklé bydliště dítě. Vzhledem k popsané mezinárodní úpravě je proto nutné vždy rozhodnout podle § 21 odst. 3 písm. b) zákona č. 359/1999 Sb. o zamítnutí žádosti o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče, jestliže je po podání žádosti zjištěno, že žadatel nemá na území České republiky obvyklé bydliště, neboť v případě vyhovění žádosti by se jednalo o obcházení systému zprostředkování osvojení dítěte do ciziny nebo o porušení pravidla, že dítě má být svěřeno do pěstounské péče zásadně v tom státě, kde se nachází jeho obvyklé bydliště. Za účelem posouzení splnění kritéria obvyklého bydliště na území České republiky lze v případě občana Evropské unie požadovat, aby k žádosti o zprostředkování náhradní rodinné péče doložil doklady o tom, že na území České republiky pobývá nepřetržitě alespoň po dobu 1 roku (potvrzení zaměstnavatele, doklady o výkonu samostatné výdělečné činnosti, doklady k místu bydliště na území České republiky). 

	Pokud jde o jiné žadatele, než jsou občané České republiky a občané Evropské unie, kterým vyplývá nárok na sociální výhody z přímo použitelného předpisu Evropské unie, upřesňují se podmínky pro podání žádosti zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče v souladu s platnou úpravou zákona č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců na území České republiky. Jestliže žadatel - cizí státní příslušník nemá na území České republiky povolen trvalý pobyt, musí být u všech typů přechodného pobytu splněn zákonný požadavek, že cizinec pobývá legálně na území České republiky nejméně po dobu 365 dnů. Požadavek hlášení k pobytu ve stávajícím znění § 20 odst. 1 již neodpovídá platné úpravě zákona č. 326/1999 Sb., a proto se upřesňuje, že vedle cizinců s povolením k trvalému pobytu a cizinců, na které se vztahuje přímo použitelný předpis Evropských společenství, mohou podat žádost o zprostředkování osvojení a pěstounské péče cizinci, kteří pobývají na území České republiky přechodně po dobu alespoň 365 dnů nepřetržitě. Návazně se rovněž v ustanovení § 21 odst. 5 písm. b) upřesňuje, že namísto dokladu o hlášení k pobytu na území České republiky je součástí spisové dokumentace žadatele doklad o nepřetržitém přechodném pobytu na území České republiky po dobu nejméně 365 dnů (půjde zejména o potvrzení o přechodném pobytu na území podle § 87n zákona č. 326/1999 Sb.). 

K odst. 1 
 
	Podle § 20 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí jsou k přijetí žádosti o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče věcně příslušné obecní úřady obcí s rozšířenou působností. Žádost o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče může u těchto orgánů sociálně-právní ochrany podat občan České republiky, který má na jejím území trvalý pobyt, cizinec, který má na území České republiky povolen trvalý pobyt nebo který na území České republiky přechodně pobývá po dobu nejméně 365 dnů podle zákona č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců na území České republiky, a dále cizinec, kterému vyplývá nárok na sociální výhody z přímo použitelného předpisu Evropské unie. Místní příslušnost obecního úřadu obce s rozšířenou působností k přijetí žádosti o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče se řídí místem trvalého pobytu fyzické osoby, která má zájem stát se osvojitelem nebo pěstounem [viz § 61 odst. 3 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. V případě žadatelů - cizinců, kteří nejsou občany Evropské unie, kterým vyplývá nárok na sociální výhody z přímo použitelného předpisu Evropské unie, se místní příslušnost obecního úřadu obce s rozšířenou působností stanoví podle adresy, na které mají na území České republiky povolen trvalý pobyt nebo jsou na ní z jiného titulu oprávněni pobývat (např. osoby s přiznanou mezinárodní ochranou), případně podle adresy, na které tito cizinci pobývají přechodně v souladu se zákonem č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců na území České republiky. Konečně je-li žadatelem cizinec, kterému vyplývá nárok na sociální výhody z přímo použitelného předpisu Evropské unie, vychází se při určení místní příslušnosti obecního úřadu obce s rozšířenou působností z místa, na kterém se nachází obvyklé bydliště tohoto cizince na území České republiky. 

	Je nezbytné zdůraznit, že uvedené ustanovení § 20 zák. o soc.-práv. ochraně dětí se vztahuje na podávání žádostí o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče v rámci České republiky, tedy na případy, kdy dítě po případném osvojení nebo svěření do pěstounské péče zůstává na území České republiky a není svým náhradním rodičem přemístěno do jiného státu. Jestliže dítě po svém osvojení ve státě původu, kterým se rozumí stát, v němž má obvyklé bydliště, má být přemístěno do jiného státu, ve kterém má obvyklé bydliště žadatel o zprostředkování osvojení (tzv. přijímající stát), jedná se o případ mezinárodního osvojení, jehož režim je upraven Úmluvou o ochraně dětí a spolupráci při mezinárodním osvojení z roku 1993 (vyhlášena pod č. 43/2000 Sb. m. s., dále jen "Úmluva o mezinárodním osvojení"). Jak vyplývá z čl. 6 odst. 1 Úmluvy o mezinárodním osvojení, je každý smluvní stát povinen určit ústřední orgán pro výkon povinností stanovených touto úmluvou (Česká republika určila jako svůj ústřední orgán Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí). V souladu s čl. 14 Úmluvy o mezinárodním osvojení pak osoby, které mají obvyklé bydliště v některém smluvním státě a které si přejí osvojit dítě s obvyklým bydlištěm v jiném smluvním státě, musí podat žádost ústřednímu orgánu státu, v němž mají obvyklé bydliště. Tento ústřední orgán prověří vhodnost a způsobilost žadatelů k osvojení a vypracuje o nich podrobnou zprávu, kterou zašle ústřednímu orgánu státu původu, tj. státu, z něhož chtějí žadatelé dítě osvojit. Ústřední orgán státu původu poté podniká další kroky ke zprostředkování osvojení. 

	Správní řízení o zařazení žadatelů do evidence osob vhodných stát se osvojiteli či pěstouny se zahajuje na základě písemné žádosti žadatele podané obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností, kterou je třeba podat na tiskopisu předepsaném MPSV (§ 21 odst. 2 ve spojení s § 60 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). S ohledem na tuto skutečnost je třeba respektovat správní řád, a proto již obecní úřad obce s rozšířenou působností musí založit správní spis k podané žádosti (včetně záznamu o určení oprávněných úředních osob, seznamu všech součástí spisu, poučení účastníků řízení a dalších součástí správního spisu), který se po shromáždění všech povinných podkladů uvedených v § 21 odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí postupuje v kopii krajskému úřadu. Krajský úřad pokračuje dále ve správním řízení, které bylo zahájeno podáním žádosti u obecního úřadu obce s rozšířenou působností, založí nový správní spis a vloží do něj kopii postoupeného správního spisu obecního úřadu obce s rozšířenou působností. 

	Na základě § 64 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí platí pro určení okruhu účastníků správního řízení o žádosti o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče speciální úprava, podle které je účastníkem tohoto řízení pouze žadatel anebo žadatelé - manželé, kteří podávají společně žádost o zařazení do evidence žadatelů o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče. Účastníky řízení naopak nejsou jiné osoby, které mohou být rozhodnutím krajského úřadu o zařazení žadatele do evidence žadatelů o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče dotčeni, zejména pokud jde o děti žadatele, jiné osoby, které žijí s žadatelem ve společné domácnosti, anebo o manžela žadatele v situaci, kdy žádost o zařazení do evidence krajského úřadu podává pouze jeden z manželů. Pro rozhodnutí krajského úřadu o zařazení nebo nezařazení žadatelů do evidence žadatelů o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče jsou podle § 64 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí vyloučeny lhůty pro vydání rozhodnutí podle § 71 spr. řádu, což obdobně platí i pro vydání rozhodnutí Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí o žádosti o zařazení do evidence žadatelů o zprostředkování osvojení dítěte z ciziny do České republiky anebo z České republiky do ciziny. Důvodem vyloučení lhůt pro vydání rozhodnutí je v těchto případech délka, rozsáhlost a náročnost odborného posuzování žadatelů podle § 27 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, včetně povinnosti absolvování přípravy k přijetí dítěte do rodiny. Proces odborného posouzení žadatelů nelze omezit zákonnými lhůtami, které je jinak nezbytné ve správním řízení dodržovat. 

K odst. 2 
 
	K vnitrostátnímu zprostředkování osvojení a pěstounské péče jsou výlučně příslušné krajské úřady a Magistrát hl. města Prahy. Novelizací zákona o sociálně-právní ochraně dětí, která byla provedena zákonem č. 401/2012 Sb., byl zrušen druhý stupeň zprostředkování náhradní rodinné péče na úrovni MPSV. Odbouráním druhého stupně zprostředkování náhradní rodinné péče na úrovni MPSV věcí se poskytl krajským úřadům dostatečný časový prostor k tomu, aby pro děti s trvalým pobytem na území kraje, pro které je třeba zabezpečit vhodné náhradní rodinné prostředí, vyhledal z evidence žadatelů vedené krajským úřadem nebo z evidence žadatelů vedené ostatními krajskými úřady vhodného osvojitele nebo pěstouna. MPSV již dále nevede vlastní evidence dětí a žadatelů pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče, nicméně mu bylo zachováno alespoň oprávnění dávat podněty krajskému úřadu ke zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče pro konkrétní dítě, pokud má ministerstvo k dispozici poznatky o žadatelích, kteří by mohli být vybráni jako osvojitelé nebo pěstouni pro dítě vedené v evidenci krajského úřadu (viz § 24d zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

	Lze předpokládat, že v souladu s principem decentralizace státní správy povede uvedená konstrukce systému zprostředkování osvojení a pěstounské péče ke zrychlení procesu zprostředkování ze strany krajských úřadů, a to v podstatném počtu případů. 

	Zprostředkování osvojení dětí ve vztahu k cizině náleží do výlučné působnosti Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí v Brně. Prioritou však vždy zůstává zajištění náhradní rodinné péče v zemi původu dítěte s tím, že podle čl. 21 písm. b) Úmluvy o právech dítěte představuje osvojení v cizí zemi náhradní podpůrné řešení pro případ, že dítě nelze svěřit do osvojení nebo jiné vhodné formy náhradní péče v jeho domovském státě. 

K odst. 3 
 
	Podle § 20 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí se neprovádí zprostředkování osvojení v případě souhlasu rodičů s osvojením ve vztahu k určité osobě osvojitele a v případě tzv. nepravého osvojení manželem rodiče dítěte nebo pozůstalým manželem po rodiči nebo osvojiteli dítěte. Ve spojení s občanským zákoníkem je s účinností od 1. ledna 2014 zakotveno, že zprostředkování osvojení se dále neprovádí za situace, kdy návrh na osvojení podal příbuzný dítěte nebo jiná osoba blízká dítěti, u které není ze zákona vyloučeno osvojení dítěte. Tato úprava navazuje na § 804 obč. zák., podle kterého se nepřipouští osvojení mezi osobami příbuznými v přímé linii (předci a potomci) a mezi sourozenci, s výjimkou případů náhradního mateřství. Naopak mezi vzdálenějšími příbuznými osvojení vyloučeno není (např. mezi tetou a strýcem a jejich neteří či synovcem), což odpovídá ustálené koncepci rodinného práva i soudní praxi, která v České republice platí již od 60. let 20. století. 

	Zprostředkování pěstounské péče se pak neprovádí v případech tzv. příbuzenské pěstounské péče, tj. pokud má zájem o svěření dítěte do pěstounské péče příbuzný dítěte nebo jiná fyzická osoba blízká dítěti nebo jeho rodině. Ve všech popsaných situacích, ve kterých je ze zákona vyloučeno provádět zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče orgány sociálně-právní ochrany dětí, může zájemce o osvojení nebo o pěstounskou péči podat přímo k soudu návrh na předání dítěte do péče budoucího osvojitele nebo na svěření dítěte do péče před osvojením, resp. návrh na svěření do pěstounské péče, případně též do předpěstounské péče, a to bez předchozího oznámení krajského úřadu o vhodnosti žadatele stát se osvojitelem nebo pěstounem konkrétního dítěte. 

	Pokud jde o udělení tzv. adresného souhlasu rodiče k osvojení dítěte, je třeba upozornit na § 814 obč. zák., který výslovně stanoví, že není rozhodné, zda byl souhlas k osvojení dán pro určitého osvojitele nebo bez vztahu k určitému osvojiteli. V důsledku toho platí pro udělení jakéhokoliv souhlasu rodiče k osvojení stejné zákonné podmínky, ať už se jedná a souhlas adresný, nebo tzv. blanketový souhlas, který je rodičem udělen bez vztahu k určitým osvojitelům. Jediný rozdíl spočívá v tom, že podle § 815 obč. zák. pozbývá adresný souhlas k osvojení účinnosti v okamžiku, je-li vzat zpět nebo soudem zamítnut návrh na osvojení dítěte podaný osobou, vůči které udělil rodič souhlas k osvojení s určením pro určitou osobu osvojitele. V praxi bohužel dochází k tomu, že tzv. adresný souhlas k osvojení s určením pro konkrétního osvojitele mnohdy neuděluje rodič ve vztahu k osvojiteli, který je pro něj známou a důvěryhodnou osobou, ale ve vztahu k zájemci o osvojení, se kterým se zkontaktoval v rozporu se zákonným zákazem zprostředkování osvojení jinými osobami než příslušnými orgány sociálně-právní ochrany dětí. Touto cestou je obcházen systém zprostředkování náhradní rodinné péče a v těchto situacích je nezbytné postihovat a sankcionovat nikoliv samotné rodiče nebo zájemce o osvojení, ale především nezákonné zprostředkovatelské aktivity těch subjektů, které provádějí nedovolené zkontaktování rodiče se zájemci o osvojení a argumentují tím, že se nemohou dopouštět nezákonného zprostředkování osvojení, pokud se v případě udělení adresného souhlasu k osvojení zprostředkování neprovádí. 

	Nelze souhlasit s argumentem, podle kterého orgány sociálně-právní ochrany dětí mohou zprostředkovávat pouze osvojení dětí, které jsou tzv. "právně volné", to znamená dětí, u kterých rodiče udělili tzv. blanketový souhlas k osvojení předem bez vztahu k určitým osvojitelům nebo u kterých soud rozhodl, že není třeba souhlasu rodičů k osvojení z důvodu splnění zákonných podmínek nezájmu rodičů o dítě. V § 20 odst. 3 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí je vyloučeno provádění zprostředkování osvojení v situaci, že rodiče dali souhlas k osvojení dítěte předem ve vztahu k určitým osvojitelům. Jedná se proto o situace, kdy rodiče již adresný souhlas k osvojení svého dítěte určitými osvojiteli udělili a kdy již z povahy věci nelze osvojení dítěte zprostředkovávat, neboť jsou splněny zákonné podmínky pro osvojení dítěte těmito určitými osvojiteli. Pokud však rodiče sami předem neznají žádné vhodné osvojitele, kteří by mohli osvojit jejich dítě, přičemž rodiče nemohou nebo nechtějí zajišťovat výchovu dítěte, je třeba dát příslušným orgánům sociálně-právní ochrany dětí podnět ke zprostředkování osvojení dítěte. Je zcela přípustným požadavkem, jestliže rodiče chtějí znát totožnost osvojitelů svého dítěte a přesvědčit se, že jejich dítě bude vyrůstat v příznivém rodinném prostředí, a jestliže se teprve na základě seznámení s osvojiteli hodlají rodiče rozhodnout, zda těmto osvojitelům dají souhlas k osvojení či nikoliv. Příslušné orgány sociálně-právní ochrany dětí mohou v takovém případě vybrat mezi evidovanými žadateli o osvojení dětí osvojitele, kteří jsou ochotni přistoupit na osobní seznámení s rodiči a jsou ochotni akceptovat, že rodiče dítěte budou znát jejich totožnost. Je možné shrnout, že samotná skutečnost, že rodiče chtějí udělit adresný souhlas k osvojení ve vztahu k určitým osvojitelům a chtějí osobně znát budoucí osvojitele svého dítěte, nebrání v žádném případě tomu, aby i za těchto okolností bylo dítě zařazeno v evidenci krajského úřadu a aby osvojení dítěte bylo zprostředkováno orgány sociálně-právní ochrany dětí podle pravidel stanovených zákonem o sociálně-právní ochraně dětí. 

	Pro účely posouzení toho, zda se jedná o případ osvojení dítěte osobami blízkými nebo svěření dítěte do pěstounské péče osobám blízkým dítěti nebo jeho rodině, ve kterém se neprovádí zprostředkování náhradní rodinné péče, je třeba vycházet z definice pojmu "osoba blízká" v § 22 obč. zák. Osobami blízkými jsou podle této definice vedle příbuzných v přímé linii, sourozence a manžela rovněž osoby v poměru rodinném nebo obdobném za předpokladu, že mezi těmito osobami objektivně existují tak intenzivní vztahy, že by újmu, kterou by utrpěla jedna z těchto osob, druhá důvodně pociťovala jako újmu vlastní. Za osoby blízké dítěti nebo jeho rodině se dále mohou považovat osoby trvale žijící s dítětem nebo jeho rodinou a osoby sešvagřené ve smyslu § 774 obč. zák. S posuzováním pojmu "osoba blízká" v rámci zprostředkování náhradní rodinné péče již existují bohaté zkušenosti v souvislosti se svěřováním dětí do pěstounské péče příbuzných a jiných osob blízkých, které je dosti frekventované. Podstatné je, že za osobu blízkou je třeba považovat osobu, která byla blízká dítěti nebo jeho rodině již před tím, než nastaly důvody pro svěření dítěte do pěstounské péče nebo k jeho osvojení, tj. zpravidla v době před umístěním dítěte do ústavního zařízení nebo do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Za osoby blízké dítěti nebo jeho rodině tak nelze považovat zájemce o přijetí dítěte do pěstounské péče nebo o osvojení, kteří se s dítětem seznámili např. během svých návštěv v ústavním zařízení nebo v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc nebo během přechodných pobytů dítěte mimo zařízení podle § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí (tzv. hostitelská péče). Nelze přitom u těchto osob argumentovat tím, že na základě jejich kontaktů s dítětem mezi nimi vznikla vzájemná citová vazba a že by tudíž mohly být posuzovány jako osoby blízké dítěti ve smyslu § 20 odst. 3 písm. a, b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

Související ustanovení: 

 § 19a odst. 2 - zákaz provádět výběr konkrétního osvojitele nebo pěstouna pro určité dítě jinými osobami a orgány, než jsou orgány sociálně-právní ochrany dětí, § 21 odst. 2, 5 - postup obecního úřadu obce s rozšířenou působností při zprostředkování osvojení a pěstounské péče, § 25 - zprostředkování osvojení Úřadem, § 60 odst. 1 - požadavky na formu žádosti, § 61 odst. 3 písm. b) - místní příslušnost, § 64 odst. 1 - zvláštní úprava ke správním řízením na úseku sociálně-právní ochrany dětí 

Související předpisy: 

 čl. 21 písm. b) Úmluvy o právech dítěte, 

 čl. 14 Úmluvy o ochraně dětí a spolupráci při mezinárodním osvojení (sdělení MZV č. 43/2000 Sb. m. s), 

 § 22, § 804, § 814 obč. zák. 

 § 21 

Postup obecního úřadu obce s rozšířenou působností při zprostředkování osvojení a pěstounské péče 

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: V rámci posuzování bezúhonnosti žadatelů o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče bude nově přihlíženo rovněž k pravomocnému odsouzení žadatele za trestný čin, který byl žadatelem spáchán v cizině. Za tím účelem je rozšířen okruh povinných dokladů, které jsou součástí spisové dokumentace žadatele vedené obecním úřadem obce s rozšířenou působností podle § 21 odst. 5 zákona č. 359/1999 Sb. a vymezení bezúhonnosti žadatele v úpravě odborného posuzování v § 27 zákona č. 359/1999 Sb. 

	Podle platného znění zákona o sociálně-právní ochraně dětí se bezúhonnost žadatele o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče posuzuje pouze na základě opisu z evidence Rejstříku trestů České republiky, který si vyžaduje obecní úřad obce s rozšířenou působností příslušný podle místa trvalého pobytu žadatele. Opisem z evidence Rejstříku trestů České republiky mohou být zjištěna všechna odsouzení žadatele o zprostředkování náhradní rodinné péče v České republice a v případě žadatelů se státním občanstvím České republiky rovněž odsouzení žadatele v cizině. Vzhledem ke skutečnosti, že žádost o zprostředkování náhradní rodinné péče mohou v České republice podat rovněž cizinci s bydlištěm na území České republiky, je žádoucí, aby u žadatelů-cizinců, kteří před podáním žádosti o zprostředkování náhradní rodinné péče pobývali po stanovenou dobu v cizině, bylo ověřováno splnění podmínek bezúhonnosti podle § 27 nejen prostřednictvím opisu z evidence Rejstříku trestů České republiky, ale rovněž s přihlédnutím k opisu z cizozemské evidence obdobné Rejstříku trestů. Tímto dojde ke sladění postupu a rozsahu při ověřování bezúhonnosti žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče, kteří jsou cizími státními příslušníky, s ověřováním bezúhonnosti u žadatelů se státním občanstvím ČR, u kterých se na základě opisu z evidence Rejstříku trestů České republiky zohledňují všechna (i zahlazená) odsouzení od dosažení věkové hranice trestní odpovědnosti, tj. od 15. roku věku. 

K odst. 1 
 
	Základní údaje potřebné pro zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče shromažďuje obecní úřad obce s rozšířenou působností, u něhož proces zprostředkování těchto druhů náhradní rodinné péče o dítě začíná. K povinnostem tohoto orgánu patří vyhledávat osoby vhodné stát se osvojiteli nebo pěstouny a děti, pro které je třeba zabezpečit svěření do náhradního rodinného prostředí. Při vyhledávání dětí a vhodných zájemců o pěstounskou péči nebo osvojení zohledňuje obecní úřad obce s rozšířenou působností rovněž podněty obcí a oznámení fyzických a právnických osob, kterým bylo krajským úřadem vydáno pověření k výkonu sociálně-právní ochrany dětí podle § 48 odst. 2 písm. g) a h) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Je nezbytné zdůraznit, že v souladu s § 48 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nesmí pověřené osoby vykonávat sociálně-právní ochranu dětí v jiném rozsahu, než v jakém jim bylo vydáno pověření. Překročení rozsahu sociálně-právní ochrany dětí stanoveného v pověření je pak možné kvalifikovat jako přestupek pověřené fyzické osoby nebo pověřené právnické osoby podle § 59f odst. 1 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Z rozsahu vydaného pověření k výkonu sociálně-právní ochrany dětí proto musí být zřejmé, že fyzická osoba nebo právnická osoba je pověřena k vyhledávání fyzických osob vhodných stát se osvojiteli nebo pěstouny a jejich oznamování obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností a k vyhledávání dětí, kterým je třeba zprostředkovat osvojení nebo svěření do pěstounské péče, a jejich oznamování obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností. Bez pověření k těmto činnostem nesmí pověřená osoba vyvíjet aktivity, které by bylo možné hodnotit jako vyhledávání žadatelů a dětí pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče, a nesmí dávat obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností podněty ke zprostředkování náhradní rodinné péče ve vztahu k určitým dětem nebo určitým zájemcům o osvojení nebo o pěstounskou péči. 

	Obecní úřad obce s rozšířenou působností je povinen založit spisovou dokumentaci k dítěti pro účely zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče ve všech případech, kdy tento úřad podal k soudu návrh na přijetí opatření zasahujících do výkonu rodičovské odpovědnosti rodičů, anebo pokud bylo zahájeno soudem bez návrhu anebo na návrh jiné oprávněné osoby (jeden z rodičů, státní zástupce) řízení, jehož výsledkem může být svěření dítěte do náhradní péče mimo péči rodičů nebo jiných fyzických osob odpovědných za výchovu dítěte. Po doplnění § 14 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, které bylo provedeno v návaznosti na úpravu občanského zákoníku, tak musí obecní úřad obce s rozšířenou působností založit spisovou dokumentaci dítěte pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče vždy, když byl tímto orgánem podán k soudu návrh na: 
 
a) vydání rozhodnutí o tom, zda je třeba souhlasu rodiče k osvojení dítěte, 
 
b) omezení nebo zbavení rodičovské odpovědnosti anebo omezení nebo pozastavení jejího výkonu, 
 
c) nařízení ústavní výchovy dítěte nebo na její prodloužení, 
 
d) svěření dítěte do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc nebo na prodloužení doby trvání tohoto svěření a na zrušení rozhodnutí o svěření dítěte do tohoto zařízení, 
 
e) svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu, 
 
f) pozastavení výkonu povinnosti a práva péče o dítě u nezletilého rodiče nebo 
 
g) zbavení rodiče práva dát souhlas k osvojení nebo dalších povinností a práv osobní povahy, pokud soud zbavil rodiče rodičovské odpovědnosti. Obdobně je nezbytné založit spisovou dokumentaci dítěte pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče i v situaci, kdy soud o těchto opatřeních zahájil řízení svým usnesením anebo na návrh jiné osoby než orgánu sociálně-právní ochrany dětí. 
 
	V souvislosti s vyhledáváním dětí, kterým je nezbytné zajistit náhradní rodinnou péči ve formě osvojení nebo pěstounské péče, je žádoucí upozornit rovněž na § 24 odst. 1 písm. b) zákona č. 109/2002 Sb., o výkonu ústavní výchovy nebo ochranné výchovy ve školských zařízeních, podle kterého je ředitel školského zařízení pro výkon ústavní výchovy nebo ochranné výchovy povinen oznámit neprodleně orgánu sociálně-právní ochrany dětí jméno a příjmení dítěte, jsou-li splněny podmínky pro jeho osvojení nebo pěstounskou péči. Rovněž ústavní zařízení by proto měla aktivně podávat příslušnému obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností podnět ke zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče pro děti, které se nacházejí v péči těchto zařízení. 

K odst. 2 
 
	Žádost o zařazení do evidence žadatelů o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče je nezbytné podat na tiskopisu Ministerstva práce a sociálních věcí, který je v elektronické podobě dostupný na stránkách www.mpsv.cz a je uveden v příloze komentáře. Žádost je možné podat v listinné podobě anebo je možné ji zaslat v elektronické formě se zaručeným elektronickým podpisem, případně doručit prostřednictvím datové schránky. Je nicméně třeba pamatovat na skutečnost, že vedle samotné žádosti je nutné doložit obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností další doklady, které jsou povinnou součástí spisové dokumentace o žadateli ve smyslu § 21 odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Vzhledem k tomu žadatelé mnohdy podávají žádost o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče osobně na příslušném úřadě společně se všemi dalšími předepsanými přílohami. 

	K přijetí žádosti je místně příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu jsou žadatelé hlášeni k trvalému pobytu. Pokud se rozchází adresa trvalého pobytu žadatelů s místem jejich faktického bydliště, mohou žadatelé požádat obecní úřad obce s rozšířenou působností o to, aby jejich žádost byla z důvodu vhodnosti postoupena k dalšímu řízení tomu obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu fakticky bydlí. V souladu s § 131 odst. 5 spr. řádu není v takovém případě k postoupení žádosti nezbytný předchozí souhlas toho správního orgánu, jemuž se věc z důvodu vhodnosti (zejména s odkazem na zásadu hospodárnosti řízení a šetření nákladů účastníků řízení) postupuje. V případě, že žádost o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče podávají manželé, z nichž každý je hlášen k trvalému pobytu v obvodu jiného obecního úřadu obce s rozšířenou působností, je žádoucí se souhlasem manželů anebo přímo na jejich žádost postoupit žádost jednoho z manželů z důvodu vhodnosti k tomu úřadu, který je příslušný k přijetí žádosti druhého manžela. Obecní úřad obce s rozšířenou působností, u něhož se takto sejdou žádosti obou manželů, pak může z moci úřední anebo na žádost manželů spojit řízení o žádostech manželů do společného řízení podle § 140 spr. řádu. Naopak za situace, kdy oba manželé mají shodnou adresu místa trvalého pobytu, podávají k obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností vždy pouze jednu společnou žádost o zařazení do evidence žadatelů o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče. 

K odst. 3 
 
	Obecní úřad obce s rozšířenou působností je povinen po přijetí žádosti o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče přezkoumat obsah žádosti z hlediska splnění povinných náležitostí žádosti a z hlediska splnění základních podmínek pro zprostředkování náhradní rodinné péče, které jsou stanoveny v § 20 odst. 1 a 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Pokud je např. podána žádost o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče ve vztahu ke konkrétnímu dítěti, nejsou v takovém případě splněny základní podmínky a předpoklady pro zprostředkování náhradní rodinné péče ve smyslu § 19a a § 20 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, jelikož nejde o vyhledávání vhodných náhradních rodičů pro konkrétní dítě. Proto je nezbytné, aby obecní úřad obce s rozšířenou působností vydal rozhodnutí o zamítnutí takové žádosti podle § 21 odst. 3 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Druhou možností je doporučení žadatelům, aby svou žádost o zprostředkování vzali zpět a podali přímo návrh k soudu na svěření dítěte do pěstounské péče nebo na svěření dítěte do péče před osvojením. Při zpětvzetí žádosti rozhodne obecní úřad obce s rozšířenou působností o zastavení řízení podle § 21 odst. 7 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí ve spojení s § 66 odst. 1 písm. a) spr. řádu, a to formou usnesení, které se oznamuje účastníkům řízení. Chybným postupem by naopak bylo odmítnutí přijetí žádosti o zprostředkování náhradní rodinné péče ve vztahu ke konkrétnímu dítěti s odůvodněním, že takovou žádost podle zákona podat nelze, a proto se jí obecní úřad obce s rozšířenou působností nebude vůbec zabývat. Ačkoliv nejsou v této situaci splněny zákonné podmínky pro zprostředkování náhradní rodinné péče, je třeba vydat správní rozhodnutí o zamítnutí žádosti tak, aby měl žadatel možnost domáhat se na základně případného odvolání přezkoumání takového rozhodnutí krajským úřadem. 

	Obdobným způsobem je třeba řešit i případy, kdy o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče žádají fyzické osoby, které sice mají na území České republiky trvalý pobyt, avšak převážně se zdržují a žijí v cizině. Je nutné vždy posoudit, kde tito žadatelé mají obvyklé bydliště, přičemž obvyklým bydlištěm je místo, kde se osoba zpravidla zdržuje, kde má zaměstnání a kde vede svou domácnost. Skutečnost, že žadatel má na území České republiky trvalý pobyt, ještě automaticky neznamená, že v České republice obvykle pobývá. V případě, že orgán sociálně-právní ochrany, u něhož byla žádost o zprostředkování osvojení podána, má podezření na "fiktivní pobyt" žadatelů v České republice, měl by žadatele vyzvat, aby spolehlivě prokázali, že na území České republiky skutečně žijí, že zde pracují a vedou zde svou domácnost. Jestliže se např. ukáže, že pracují v zahraničí, je to dokladem toho, že se převážně zdržují mimo území České republiky (výjimku můžou představovat občané, kteří bydlí v blízkosti hranic a dojíždějí za prací do nedalekého zahraničí). Občan s trvalým pobytem, který skutečně žije v České republice, by zde měl rovněž platit pojistné na veřejné zdravotní pojištění. Pokud je žadatel podle § 4 zákona č. 48/1997 Sb., o veřejném zdravotním pojištění, odhlášen z účasti na zdravotním pojištění z toho důvodu, že dlouhodobě pobývá v zahraničí, kde je i zdravotně pojištěn, je to další signál o tom, že obvyklé bydliště žadatele je v cizině, a nikoliv v České republice. Vyjde-li po podání žádosti najevo, že žadatel o zprostředkování osvojení má obvyklé bydliště v cizině, není dána věcná příslušnost orgánů sociálně-právní ochrany dětí ke zprostředkování náhradní rodinné péče a podanou žádost je třeba již na úrovni obecního úřadu obce s rozšířenou působností odmítnout. 

K odst. 4 
 
	Obecní úřad obce s rozšířenou působností zjistí o dítěti, kterému je třeba zprostředkovat osvojení nebo svěření do pěstounské péče, všechny potřebné údaje, z nichž pak je možné posoudit, do jakého nového rodinného prostředí by dítě mělo přijít, aby byl zaručen jeho další řádný vývoj. Shromážděné údaje jsou vedeny ve spisové dokumentaci dítěte pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče, jejíž kopii postupuje obecní úřad obce s rozšířenou působností bez zbytečného odkladu nadřízenému krajskému úřadu. K založení a vedení spisové dokumentace je dána místní příslušnost obecního úřadu obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu je dítě hlášeno k trvalému pobytu. V návaznosti na novelizaci zákona o sociálně-právní ochraně dětí provedenou zákonem č. 401/2012 Sb. musí spisové dokumentace obsahovat rovněž individuální plán ochrany dítěte a údaje o opatřeních sociálně-právní ochrany, která byla ve vztahu k dítěti a jeho rodině dosud realizována. 

K odst. 5 
 
	V tomto ustanovení se taxativně vymezuje povinný obsah spisové dokumentace vedené obecním úřadem obce s rozšířenou působností o žadateli o zprostředkování náhradní rodinné péče. Vedle údajů a dokladů týkajících se žadatele, které jsou předloženy samotným žadatelem anebo jsou k žadateli vyžádány obecním úřadem obce s rozšířenou působností, musí být ve spisové dokumentaci žadatele založeno rovněž stanovisko obecního úřadu obce s rozšířenou působností k žádosti o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče podle § 21 odst. 5 písm. j). Toto stanovisko by mělo obsahovat jednoznačné vyjádření o vhodnosti žadatelů stát se náhradními rodiči s ohledem na zjištěné informace o žadatelích, které má obecní úřad k dispozici. 

	K dokládání údajů o ekonomických a sociálních poměrech je žádoucí podotknout, že zásadně není vhodné vyžadovat vyjádření nebo zprávu od zaměstnavatele, u kterého je žadatel zaměstnán. Ve většině případů má vyjádření zaměstnavatele velmi nízkou informační hodnotu a je spíše formální, navíc se žádost o vyjádření zaměstnavatele může jevit jako nadbytečný zásah do soukromí žadatele, neboť zaměstnavatel se touto cestou dozví o zájmu žadatele o osvojení dítěte nebo o jeho přijetí do pěstounské péče dávno předtím, než je žadatel vůbec zařazen do evidence krajského úřadu a kdy může být vybrán jako případný osvojitel nebo pěstoun pro konkrétní dítě. Vyžádání zprávy od zaměstnavatele by tak mohlo být přípustné jen za situace, kdy by vznikly důvodné a opodstatněné pochybnosti o pravdivosti údajů, které o svém zaměstnání uvádí v žádosti samotný žadatel. Obdobně je nutné pečlivě zvažovat i požadovaný rozsah dokladů o příjmech žadatelů, kdy např. předkládání výpisů z bankovních účtů žadatelů již představuje nadměrné shromažďování údajů o žadatelích, které nejsou pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče zcela nezbytné. 

	V podrobnostech je obsah spisové dokumentace o žadatelích o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče a obsah a rozsah evidence těchto žadatelů upraven ve směrnici Ministerstva práce a sociálních věcí č. j. 2013/26780-21 ze dne 17. září 2013, o stanovení rozsahu evidence dětí a obsahu spisové dokumentace o dětech vedené orgány sociálně-právní ochrany dětí a o stanovení rozsahu evidence a obsahu spisové dokumentace v oblasti náhradní rodinné péče (viz příloha komentáře). Spisová dokumentace o žadatelích o zprostředkování osvojení je označena spisovou značkou A (zkratka ze slova "adopce"), zatímco spisová dokumentace o žadatelích o zprostředkování pěstounské péče je vedena pod spisovou značkou P (zkratka slova "pěstounství"). 

K odst. 6 
 
	Jakmile se obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností podaří zkompletovat spisovou dokumentaci o dítěti a o žadatelích, která je založena pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče, je povinen ji v kopii bezodkladně postoupit nadřízenému krajskému úřadu. Krajský úřad na základě postoupené spisové dokumentace zařadí dítě do evidence dětí, kterým je třeba zprostředkovat osvojení nebo pěstounskou péči. V případě postoupené spisové dokumentace o žadateli dokončí krajský úřad správní řízení o podané žádosti tím, že provede odborné posouzení žadatele v rozsahu stanoveném v § 27 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a vydá rozhodnutí o tom, zda se žadatel zařazuje do evidence krajského úřadu nebo zda se jeho žádost zamítá. 

K odst. 7 
 
	V případě zpětvzetí žádosti ještě předtím, než je žádost spolu s kopií spisové dokumentace žadatele postoupena krajskému úřadu, rozhodne obecní úřad obce s rozšířenou působností o zastavení řízení o žádosti. Stejným způsobem rozhodne i v případě, že obecní úřad obce s rozšířenou působností vyzve žadatele podle § 45 odst. 2 spr. řádu k doplnění údajů nebo dokladů, které jsou povinnou součástí spisové dokumentace o žadateli, a žadatel ve stanovené lhůtě potřebné údaje nebo doklady k žádosti nedoplní. O zastavení řízení o žádosti rozhoduje obecní úřad obce s rozšířenou působností formou usnesení v souladu s § 66 odst. 1 správního řádu, proti kterému se může žadatel odvolat ke krajskému úřadu. Podané odvolání však nemá ze zákona odkladný účinek (viz § 76 odst. 5 spr. řádu). 

Související ustanovení: 

 § 14 odst. 1 - aktivní legitimace pro podávání návrhů soudu, § 20 odst. 1, 3 - zprostředkování osvojení a pěstounské péče orgány sociálně-právní ochrany, § 48 odst. 1 písm. g), h) - výkon sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, § 60 - požadavky na formu žádosti, § 61 odst. 1, 3 písm. b) - místní příslušnost 

Související předpisy: 

 § 45 odst. 2, § 66 odst. 1, § 131 odst. 5, § 140 spr. řádu, 

čl. 31, 32 směrnice o vedení spisové dokumentace 

 § 22 

Vedení evidence pro zprostředkování osvojení a pěstounské péče krajským úřadem 

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: V souladu se zásadou procesní ekonomie a šetření nákladů účastníků řízení se výslovně zakotvuje oprávnění krajského úřadu rozhodovat o zamítnutí žádosti o zařazení do evidence žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče již ve chvíli, kdy jsou ještě před dokončením celého rozsahu odborného posouzení zjištěny závažné skutečnosti, které brání zařazení žadatele do evidence žadatelů (zejména skutečnosti týkající se bezúhonnosti žadatele nebo jeho zdravotního stavu). V takových případech je možné na základě zjištěných závažných překážek rozhodnout o zamítnutí žádosti, bez toho aniž by bylo nutné dokončovat zbývající části odborného posouzení žadatele, např. provádět odborné psychologické vyšetření žadatele nebo zajišťovat žadateli absolvování odborné přípravy k přijetí dítěte do rodiny. 

	V návaznosti na zrušení příslušnosti Ministerstva práce a sociálních věcí ke zprostředkování náhradní rodinné péče ve druhém stupni se upravují podmínky, za kterých bude krajský úřad postupovat údaje o dětech a údaje o žadatelích Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí za účelem zprostředkování osvojení ve vztahu k cizině. V souladu s principem priority svěření dítěte do náhradní rodinné péče v zemi původu dítěte a principem subsidiarity osvojení dítěte do ciziny, který je závazně vyjádřen v článku 21 Úmluvy o právech dítěte, se výslovně stanoví, že postoupení údajů o dítěti pro účely zprostředkování osvojení do ciziny je přípustné jen v situaci, kdy se prokazatelně nedaří zprostředkovat dítěti osvojení nebo svěření do pěstounské péče v České republice a nelze ani do budoucna s ohledem na všechny známé a dostupné informace předpokládat, že by se péče o dítě mohl ujmout některý z příbuzných nebo jiných osob blízkých dítěti. 

K odst. 1 
	Krajský úřad je ze zákona povinen pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče vést 
 
- evidenci dětí, které splňují podmínku pobytu na území České republiky podle § 2 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a kterým je třeba zajistit náhradní rodinnou péči ve formě pěstounské péče nebo osvojení vzhledem k tomu, že tyto děti nemohou z dočasných nebo trvalých důvodů vyrůstat v péči vlastních rodičů, a 
 
- evidenci fyzických osob, které mají zájem stát se osvojiteli nebo pěstouny a z tohoto důvodu požádaly o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče. 
	Jak vyplývá z § 51 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, je krajský úřad povinen vést evidenci dětí a evidenci žadatelů pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče nejen v písemné podobě, ale rovněž v elektronické podobě, která je přístupná ostatním krajským úřadům. Údaje o dětech a údaje o žadatelích zařazených v evidenci krajského úřadu pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče jsou součástí informačního systému sociálně-právní ochrany dětí podle § 53a odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, jehož správcem je MPSV. 
K odst. 2 
 
	K vedení evidence dětí, pro které je třeba zprostředkovat pěstounskou péči nebo osvojení, je místně příslušný krajský úřad, v jehož obvodu se nachází místo trvalého pobytu dítěte (§ 61 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). V případě dětí, které nejsou občany České republiky a jsou na území České republiky rozhodnutím soudu svěřeny do náhradní výchovy, se místem trvalého pobytu rozumí adresa, na které se nachází sídlo zařízení, do jehož péče bylo dítě svěřeno, případně adresa, na které je přihlášena k trvalému pobytu fyzická osoba, do jejíž péče bylo dítě svěřeno. 

	Krajský úřad zařadí dítě do evidence pro účely zprostředkování pěstounské péče nebo osvojení bezodkladně poté, kdy je mu od obecního úřadu obce s rozšířenou působností postoupena kopie spisové dokumentace o dítěti. O zařazení dítěte do evidence krajského úřadu se nevydává správní rozhodnutí a o této skutečnosti učiní krajský úřad pouze záznam. Krajský úřad zásadně zařadí do evidence pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče každé dítě, u kterého podle vyhodnocení obecního úřadu obce s rozšířenou působností přichází v úvahu jeho osvojení nebo svěření do pěstounské péče. Výjimku představují situace, kdy krajský úřad na základě postoupené spisové dokumentace a dalších shromážděných podkladů dospěje k závěru, že danému dítěti není nutné zabezpečit náhradní rodinné prostředí. Může se jednat např. o situaci, kdy obecní úřad obce s rozšířenou působností postoupí krajskému úřadu kopii spisové dokumentace o dítěti, u něhož probíhá řízení o nařízení ústavní výchovy nebo jiné soudní řízení, které může vést k odebrání dítěte z péče rodičů. Pokud je následně takové soudní řízení zastaveno nebo je-li soudem zamítnut návrh na přijetí opatření zasahujícího do rodičovské odpovědnosti rodičů, může krajský úřad vyhodnotit situaci tak, že nejsou dány důvody k zařízení dítěte do evidence dětí pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče, a o tomto závěru informovat příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností. 

	Základ evidence dětí vedené krajským úřadem tvoří kopie spisové dokumentace, která byla o dítěti založena obecním úřadem obce s rozšířenou působností. Kopie této spisové dokumentace je nedílnou součástí spisové dokumentace krajského úřadu, do které krajský úřad po zařazení dítěte do evidence postupně vkládá další písemnosti vztahující se ke zprostředkování náhradní rodinné péče, zejména zprávy o zdravotním stavu dítěte, zprávy z psychologického vyšetření dítěte, zprávy o aktuálních poměrech a životní situaci dítěte, rozhodnutí soudu o úpravě výchovy dítěte apod. Zákon rovněž vyžaduje, aby bylo krajským úřadem zajištěno rovněž vyjádření dítěte ohledně jeho případného svěření do pěstounské péče nebo osvojení, a to s ohledem na věk dítěte a jeho schopnost formulovat vlastní názory. Může se jednat i o vyjádření dítěte mladšího 12 let, zatímco v případě dětí starších 12 let lze zajištění vyjádření dítěte považovat v podstatě za obligatorní vzhledem k tomu, že občanský zákoník stanoví v § 867 odst. 2 vyvratitelnou domněnku, že dítě starší 12 let je vždy schopno si vytvořit a sdělit vlastní názor. Má-li být dítěti staršímu 12 let zprostředkováno osvojení, je navíc jeho osobní souhlas k osvojení jednou ze základních zákonných podmínek, bez které nelze o osvojení dítěte vůbec rozhodnout, jak vyplývá z § 806 obč. zák. 

K odst. 3 
 
	K vedení evidence žadatelů, kteří mají zájem o zprostředkování nebo osvojení dítěte, je příslušný krajský úřad, v jehož obvodu se nachází místo trvalého pobytu žadatele anebo v jehož obvodu žadatel přechodně pobývá, jedná-li se o žadatele, který není občanem České republiky a který nemá na území České republiky povolen trvalý pobyt [§ 61 odst. 2 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. Na rozdíl od zařazování do evidence dětí je žadatel do evidence krajského úřadu pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče zařazen na základě správního rozhodnutí, kterým bylo vyhověno žádosti o zařazení do evidence žadatelů, a to ke dni nabytí právní moci tohoto rozhodnutí. 

	Pokud manželé podají společnou žádost o zprostředkování pěstounské péče nebo osvojení, které krajský úřad vyhoví, jsou manželé také společně zařazeni do evidence žadatele. V případě, že žádost o zařazení do evidence podává druh a družka a v žádosti uvádějí, že spolu žijí a že spolu chtějí vychovávat děti, je možné obě žádosti usnesením spojit do společného řízení podle § 140 spr. řádu, protože spolu věcně souvisejí. Spojení věci do společného řízení může krajský úřad provést jak na žádost žadatelů, tak i z moci úřední. Usnesení o spojení věci se účastníkům řízení neoznamuje a pouze se poznamená do spisu. Předpokladem ke spojení řízení o žádosti druha a družky ve věci zprostředkování náhradní rodinné péče je však skutečnost, že oba žadatelé mají místo trvalého pobytu v obvodu stejného krajského úřadu. Jestliže by se místa trvalého pobytu žadatelů nacházela ve správním obvodu dvou různých krajských úřadů, je ke spojení řízení nezbytné, aby nejprve došlo k postoupení žádosti jednoho z žadatelů ke krajskému úřadu, který je příslušný rozhodovat o žádosti druhého žadatele. Postoupení žádosti z důvodu vhodnosti je v souladu s § 131 odst. 5 spr. řádu přípustné jen na požádání žadatele nebo s jeho předchozím souhlasem. I v případě, že se o zařazení druha a družky do evidence krajského úřadu rozhoduje společným rozhodnutím, je žádoucí poučit žadatele již v průběhu řízení o možnosti společného osvojení a společné pěstounské péče pouze manžely ve smyslu občanského zákoníku a tuto skutečnost je vhodné zmínit i v odůvodnění rozhodnutí o jejich zařazení do evidence. 

	Vedle kopie spisové dokumentace o žadateli, která byla krajskému úřadu postoupena od obecního úřadu obce s rozšířenou působností, jsou součástí evidence žadatelů a spisové dokumentace vedené krajským úřadem rovněž doklady, zprávy a závěry z odborného posouzení žadatelů v rozsahu stanoveném v § 27 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, zejména zprávy o posouzení zdravotního stavu žadatelů, zprávy z psychologického vyšetření žadatelů a vyhodnocení přípravy žadatelů a jejich dětí k přijetí dítěte do rodiny. 

K odst. 4 
 
	Jestliže žadatel při podání žádosti o zprostředkování náhradní rodinné péče u obecního úřadu obce s rozšířenou působností písemně prohlásí, že má zájem výlučně o zprostředkování osvojení dítěte z ciziny do České republiky, krajský úřad nevydává rozhodnutí o zařazení tohoto žadatele do evidence žadatelů o vnitrostátní zprostředkování náhradní rodinné péče. O žádosti žadatele rozhoduje v tomto případě Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí podle § 25 odst. 3, který má výhradní pravomoc rozhodnout o zařazení do evidence žadatelů o zprostředkování osvojení dítěte z ciziny. Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí rozhodne poté, kdy mu krajský úřad postoupí kopii spisové dokumentace o žadateli, která obsahuje i podklady a výsledky z odborného posouzení žadatele podle § 27, včetně vyhodnocení absolvované přípravy k přijetí dítěte do rodiny a psychologického posouzení žadatele. 

K odst. 5 
 
	Pokud probíhá trestní řízení proti žadateli o zprostředkování náhradní rodinné péče nebo osobám blízkým, je otázka uznání viny za spáchání trestného činu předběžnou otázkou, do jejíhož zodpovězení je třeba přerušit správní řízení ve věci žádosti o zařazení do evidence žadatelů o zprostředkování pěstounské péče nebo osvojení. V souladu s § 57 odst. 1 písm. c) spr. řádu se za předběžnou otázku, o které si správní orgán nemůže učinit vlastní úsudek, vždy považuje otázka, zda byl spáchán trestný čin nebo přestupek. Přerušení řízení o zařazení do evidence žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče z důvodu probíhajícího trestního řízení je proto obligatorní. Podle § 12 odst. 10 tr. řádu se trestním řízením rozumí řízení vedené podle tohoto zákona, trestním stíháním se pak rozumí úsek trestního řízení od zahájení trestního stíhání až do právní moci rozsudku. To znamená, že správní řízení ve věci zařazení do evidence žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče je nezbytné přerušit nikoli až od zahájení trestního stíhání proti konkrétní osobě obviněné ze spáchání trestného činu, ale již ve chvíli, kdy orgán policie nebo státní zástupce prověřují podezření na spáchání trestného činu před zahájením trestního stíhání. Správní řízení se tak přeruší ihned poté, kdy se krajský úřad dozví o tom, že proti žadateli nebo osobě blízké bylo podáno trestní oznámení nebo že orgán činný v trestním řízení na základě jiných poznatků zahájil úkony v trestním řízení ve fázi před zahájením trestního stíhání podle § 158 a násl. tr. řádu. 

	Důvodem pro přerušení správního řízení je vedení trestního řízení pro jakýkoliv úmyslný nebo nedbalostní trestný čin spáchaný na dítěti, tj. trestný čin směřující proti životu, zdraví, svobodě, lidské důstojnosti, mravnímu vývoji nebo jmění dítěte, při jehož spáchání se žadatel bez dalšího posuzování nepovažuje pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče za bezúhonného. Vedle podezření na spáchání trestného činu proti dítěti se správní řízení přeruší rovněž v případě, že je žadatel nebo osoba blízká žadateli podezřelá ze spáchání takového trestné činu, jehož spáchání může negativně ovlivnit výchovnou způsobilost žadatele. Může se jednat zejména o některý z trestných činů proti životu a zdraví, proti svobodě nebo proti lidské důstojnosti v sexuální oblasti, které měly být spáchány za použití násilí nebo výhrůžky násilím. 

	Překážkou pro pokračování ve správním řízení je nejen vedení trestního řízení proti samotnému žadateli, ale rovněž proti jeho manželovi, druhovi, dítěti nebo jiné osobě tvořící s žadatelem společnou domácnost. Občanský zákoník již pojem "domácnost" nedefinuje, naproti tomu však rozšířil definici pojmu "osoba blízká" v § 22 odst. 1 v tom směru, že za osoby blízké se považují rovněž osoby, které spolu trvale žijí. V kontextu úpravy nového občanského zákoníku je proto nutné vyložit úpravu zákona o sociálně-právní ochraně dětí tak, že se zohledňuje vedení trestního řízení proti jiné osobě, která není ve vztahu k žadateli jeho manželem, druhem nebo dítětem, ale která s žadatelem trvale žije v jednom bytě, a z toho důvodu se považuje za osobu blízkou. Obdobně jako se přihlíží k trestnímu řízení vedenému proti manželovi nebo druhovi žadatele, je nutné přihlížet i k trestnímu řízení, které se vede proti partnerovi žadatele o zprostředkování pěstounské péče, se kterým žadatel uzavřel registrované partnerství osob stejného pohlaví podle zákona č. 115/2006 Sb., o registrovaném partnerství. 

	Z podpůrného použití správního řádu vyplývá, že krajský úřad je povinen přerušit správní řízení o zařazení do evidence žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče vždy také na požádání žadatele podle § 64 odst. 2 spr. řádu. Krajský úřad přeruší řízení zpravidla na dobu, kterou žadatel požaduje, s ohledem na § 64 odst. 4 spr. řádu. Žadatelé mohou o přerušení řízení požádat z jakéhokoliv důvodu, je však nutné, aby žadatelé podali předmětnou žádost v písemné formě, případně ústně do protokolu. V praxi je nejčastějším důvodem žádosti o přerušení řízení těhotenství žadatelky, dlouhodobější pobyt žadatele v zahraničí anebo zdravotní komplikace na straně žadatele. Pokud žadatelé požadují z uvedených důvodů před dokončením odborného posouzení a před vydáním rozhodnutí přerušení řízení, je nezbytné respektovat jejich dispoziční právo. O přerušení správního řízení může krajský úřad rozhodnout i z moci úřední na nezbytnou dobu, pokud se u žadatele vyskytnou překážky bránící v dokončení jeho odborného posouzení v rozsahu podle § 27 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Důvodem pro přerušení řízení z moci úřední jsou obvykle obdobné skutečnosti, pro které žádají o přerušení řízení i samotní žadatelé. Po uplynutí stanovené lhůty pro přerušení řízení jsou žadatelé vyrozuměni o pokračování v řízení a jsou znovu vyzváni k dokončení úkonu v rámci odborného posouzení (např. k podstoupení psychologického vyšetření). O přerušení řízení se ve všech případech rozhoduje formou usnesení, u kterého nemá případné odvolání odkladný účinek na vykonatelnost rozhodnutí. 

K odst. 6 
 
	Krajský úřad vydá rozhodnutí o žádosti o zařazení do evidence žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče na základě výsledků odborného posouzení žadatele podle § 27 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. V rámci odborného posuzování žadatelů o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče je krajský úřad povinen v souladu s § 3 spr. řádu opatřit takový okruh podkladů pro vydání rozhodnutí, které umožňují zjištění stavu věci, o kterém nejsou důvodné pochybnosti. Proto je třeba vždy individuálně u každé žádosti o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče posoudit, jaké podklady postačují ke zjištění takového stavu věci, přičemž v každém správním řízení může být rozsah opatřovaných podkladů jiný. Pokud je např. i bez ohledu na výsledky přípravy k přijetí dítěte do rodiny nebo na závěry z psychologického vyšetření žadatele zřejmé, že žadatel nesplňuje podmínky pro zařazení do evidence, je absolvování dalších částí odborného posouzení nadbytečné a jejich vyžadování by bylo také v rozporu se zásadou ekonomie a rychlosti správního řízení a co nejmenšího zatěžování účastníka řízení. Jedná se např. o případy, kdy se neprokáže bezúhonnost žadatele, nebo vyplynou jiné závažné skutečnosti týkající se zdravotního stavu žadatele. Jestliže již po provedení určité části odborného posouzení dospěje krajský úřad k závěru, že žádost žadatele je nezbytné zamítnout, může rozhodnout o zamítnutí žádosti i bez dokončení celého odborného posouzení žadatele podle § 27 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Příprava k přijetí dítěte do rodiny předchází vydání rozhodnutí o zařazení do evidence žadatelů. Obsah odborného posouzení zahrnuje rovněž vyhodnocení přípravy k přijetí dítěte do rodiny. Krajský úřad může přípravu k přijetí dítěte do rodiny organizovat sám nebo může svoji povinnost k zajištění přípravy splnit prostřednictvím právnické nebo fyzické osoby, která má pověření k realizaci takové přípravy ve smyslu § 48 a násl. zák. o soc.-práv. ochraně dětí. V případě žadatelů, kteří v době minulé přípravu již absolvovali a vychovávají dítě v náhradní rodinné péči, zváží krajský úřad v rámci odborného posouzení nutnost absolvování přípravy i u výše uvedené skupiny. Podle § 11 odst. 2 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí má krajský úřad pravomoc přiměřeně snížit časový rozsah přípravy žadatelů, kteří přípravu již jednou dokončili, a to pod minimální časovou dotaci 48 hodin. Stejně tak je však přípustné, pokud krajský úřad bude požadovat absolvování plného rozsahu přípravy i po těchto žadatelích, např. z toho důvodu, že požadují zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče ve vztahu k dítěti jiného etnika, rozdílného věku či ve vztahu k dítěti se zdravotním postižením, to znamená ve vztahu k dítěti, které má jiné potřeby než dítě, které mají v péči. Naopak u jiných žadatelů, kteří již v minulosti přípravou prošli, bude dostačující absolvování přípravy v zúženém rozsahu. 

	Pokud tzv. druhožadatelé odmítnou absolvování nové přípravy, ačkoliv krajský úřad na přípravě trvá, může být tato skutečnost důvodem pro zamítnutí žádosti o zařazení do evidence žadatelů, přičemž je nezbytné, aby v odůvodnění rozhodnutí bylo vysvětleno, proč krajský úřad považoval opětovné absolvování přípravy v určitém rozsahu za nutné. Žadatelé již při podání žádosti vyslovují písemný souhlas s účastí na přípravě k přijetí dítěte do rodiny. Ochota zúčastnit se této přípravy je důkazem, že jsou žadatelé schopni dát přednost dítěti před svými osobními zájmy. Je třeba vzít v úvahu, že podle § 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je předním hlediskem sociálně-právní ochrany zájem a blaho dítěte, a proto je důležité, aby v evidenci žadatelů byli zařazeni pouze žadatelé, kteří mají předpoklady být vhodnými osvojiteli nebo pěstouny. 

	Výrok rozhodnutí krajského úřadu ve věci žádosti o zařazení do evidence žadatelů o zprostředkování pěstounské péče nebo osvojení musí znít jednoznačně tak, zda se žádosti vyhovuje a žadatelé se do evidence krajského úřadu zařazují, anebo zda se žádost o zařízení do evidence zamítá. Je nepřípustné, aby výrok rozhodnutí krajského úřadu obsahoval formulace o tom, že se žadatel zařazuje do evidence podmíněně, tj. za předpokladu splnění nějakých dalších předpokladů nebo povinností, případně že se žadatel zařazuje do evidence s výhradou, že je možné ho vybrat jako osvojitele nebo pěstouna pouze pro dítě určitého věku, zdravotního stavu nebo jinak stanovené charakteristiky. Takto připojené podmínky a výhrady mohou zakládat důvod pro zrušení rozhodnutí pro jeho neurčitost a nesrozumitelnost v rámci odvolacího řízení nebo přezkumného řízení. I v případě, že by ke zrušení vadného rozhodnutí nedošlo, nelze k takovým podmínkám a výhradám v dalším procesu zprostředkování náhradní rodinné péče přihlížet, nebo je dokonce považovat za závazné. Jako chybný je třeba hodnotit postup, kdy krajský úřad dospěje k závěru, že žadatel nesplňuje podmínky pro zařazení do evidence žadatelů (např. pro nesplnění podmínky bezúhonnosti stanovené v § 27 odst. 1 písm. e) zák. o soc.-práv. ochraně dětí a na základě tohoto závěru rozhodne krajský úřad usnesením o zastavení řízení s odůvodněním, že podaná žádost se považuje za zjevně právně nepřípustnou nebo za bezpředmětnou podle § 66 odst. 1 písm. b), g) spr. řádu. Zjevně právně nepřípustná může být pouze žádost, která je v hrubém rozporu se základními zákonnými podmínkami pro zprostředkování náhradní rodinné péče, např. pokud by žádost podalo nezletilé dítě, předmětem žádosti by bylo zprostředkování osvojení zletilé osoby apod. V případě, že nejsou splněny zákonné podmínky pro podání žádosti podle § 20 odst. 1 a 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nelze podle zákona rozhodnout o zastavení řízení, ale jedná se o důvod pro zamítnutí žádosti již na úrovni obecního úřadu obce s rozšířenou působností [viz § 21 odst. 3 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. V ostatních případech, ve kterých žadatel podle závěrů krajského úřadu nesplňuje podmínky pro zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče, nemůže nesplnění podmínek představovat důvod pro zastavení řízení o žádosti, ale může být pouze důvodem pro rozhodnutí o zamítnutí žádosti příslušným krajským úřadem nebo Magistrátem hlavního města Prahy. Proti rozhodnutí krajského úřadu o zamítnutí žádosti je vždy přípustné podat odvolání k Ministerstvu práce a sociálních věcí, pokud se žadatel po vydání rozhodnutí tohoto práva nevzdal. 

	V rozhodnutí krajského úřadu o zařazení žadatele do evidence krajského úřadu podle § 22 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je nezbytné určit, zda se žadatel zařazuje do evidence jako osoba vhodná stát se osvojitelem nebo pěstounem, případně jako osoba vhodná pro obě formy náhradní rodinné péče. V průběhu vedení žadatele v evidenci krajského úřadu bude krajský úřad oprávněn provést změnu v zařazení žadatele pro jednu nebo obě formy náhradní rodinné péče, a to na základě výsledků nového odborného posouzení žadatele v souladu s § 22 odst. 10 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Další nezbytnou náležitostí výroku rozhodnutí krajského úřadu o zařazení žadatele do evidence žadatelů je uložení povinnosti, aby žadatel nejpozději do 15 dnů ohlásil změny jakýchkoliv skutečností, které mohou být rozhodné z hlediska výběru žadatele pro osvojení konkrétního dítěte nebo pro svěření konkrétního dítěte do pěstounské péče žadatele. Může se jednat zejména o změny v osobním stavu žadatele (uzavření nebo rozvod manželství), změny týkající se zaměstnání, bydlení a sociálních poměrů žadatele, změny zdravotního stavu, těhotenství žadatelky, narození dítěte apod. Bez uložení zmíněné ohlašovací povinnosti ve výroku rozhodnutí o zařazení do evidence krajského úřadu nelze po žadateli plnění této povinnosti vymáhat ani rozhodnout o vyřazení žadatele z evidence krajského úřadu z důvodu porušení této povinnosti [viz § 24c odst. 1 písm. b) bod 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. 

K odst. 7 
 
	Výsledek správního řízení ve věci zařazení do evidence žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče musí krajský úřad oznámit dalším dotčeným subjektům. Na prvním místě je třeba s tím, zda krajský úřad žádosti o zařazení do evidence vyhověl, nebo zda ji zamítl, seznámit obecní úřad obce s rozšířenou působností, u kterého bylo podáním žádosti správní řízení zahájeno. V případě, že je krajským úřadem nebo MPSV jako odvolacím správním orgánem rozhodnuto o zařazení do evidence žadatelů o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče, pokračuje obecní úřad obce s rozšířenou působností ve vedení spisové dokumentace o žadateli, která je označena spisovou značkou A (u žadatelů o zprostředkování osvojení) nebo spisovou značkou P (u žadatelů o zprostředkování pěstounské péče) v souladu se směrnicí MPSV č.j. 2013/26780-21 ze dne 19. září 2013. V opačném případě, kdy je žádost o zařazení do evidence krajského úřadu pravomocně zamítnuta, uzavře obecní úřad obce s rozšířenou působností spisovou dokumentaci o žadateli a současně ukončí zápis o žadateli v rejstříku žadatelů (rejstřík A a rejstřík P). 

	Odůvodněný právní zájem na výsledku řízení mají dále subjekty, které s žadatelem o zprostředkování pěstounské péče uzavřely dohodu o výkonu pěstounské péče podle § 47b zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Těmito subjekty může být obecní úřad, obecní úřad obce s rozšířenou působností, je-li odlišný od obecního úřadu obce s rozšířenou působností podle místa trvalého pobytu žadatele, krajský úřad, je-li odlišný od krajského úřadu příslušného k rozhodnutí o žádosti o zařazení do evidence, nebo právnická nebo fyzická osoba, která s žadatelem uzavřela dohodu o výkonu pěstounské péče v souladu s pověřením k uzavírání dohod podle § 48 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Zařazení žadatele do evidence krajského úřadu pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče může znamenat, že se do budoucna zvýší počet dětí svěřených do pěstounské péče žadatele, což může mít za následek i změnu a rozšíření dříve uzavřené dohody o výkonu pěstounské péče. 

K odst. 8 a 9 
 
	V návaznosti na uplatnění principu přednostního zprostředkování náhradní rodinné péče v domovském státě dítěte zákon stanoví lhůtu, po jejímž uplynutí lze dítě zařadit do evidence dětí vedené Úřadem pro mezinárodněprávní ochranu dětí pro účely zprostředkování osvojení dítěte v cizině. Tato lhůta činí 6 měsíců od zařazení dítěte do evidence krajského úřadu pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče. Poté, kdy krajský úřad postoupí Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí kopii spisové dokumentace o dítěti, je dítě souběžně zařazeno jak v evidenci krajského úřadu pro účely vnitrostátního zprostředkování náhradní rodinné péče, tak i v evidenci Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí pro účely zprostředkování osvojení dítěte v cizině. I po postoupení kopie spisové dokumentace o dítěti Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí má nadále prioritu osvojení dítěte nebo svěření dítěte do pěstounské péče v České republice před osvojením dítěte v zahraničí. Jestliže se krajskému úřadu podaří vybrat z evidence žadatelů vhodné osvojitele nebo pěstouny pro dítě, má vyhledání osvojitelské nebo pěstounské rodiny pro dítě v České republice přednost před výběrem vhodných zahraničních žadatelů o zprostředkování osvojení dítěte z České republiky do ciziny. Tato přednost trvá až do okamžiku, než je soudem rozhodnuto o tom, že se dítě zahraničním žadatelům o osvojení svěřuje do péče před osvojením podle § 826 a § 827 obč. zák. 

	Postoupení údajů o dítěti se týká pouze dětí, u kterých jsou splněny podmínky pro osvojení, nikoliv dětí, pro které se krajský úřad snaží zabezpečit náhradní rodinnou péči ve formě pěstounské péče. K postoupení kopie spisové dokumentace o dítěti Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí nepřistupuje krajský úřad automaticky po uplynutí doby 6 měsíců od zařazení dítěte do evidence, ale až po vyhodnocení aktuální situace v rodině dítěte a aktuálního stavu zprostředkování vnitrostátního zprostředkování náhradní rodinné péče. Lze konstatovat, že pokud po uplynutí půlroční lhůty od zařazení dítěte do evidence krajského úřadu existuje reálný předpoklad, že se v určitém časovém horizontu podaří krajskému úřadu najít pro dítě vhodného osvojitele nebo pěstouna v České republice, neměl by krajský úřad postupovat údaje o dítěti pro jeho zařazení do evidence Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí. Obdobný závěr platí i v případě dětí, které jsou sice zařazeny v evidenci krajského úřadu pro účely zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče, nicméně na základě poznatků o rodinných poměrech dítěte nelze vyloučit, že by dítě mohlo být svěřeno do péče rodičů nebo jiných osob blízkých. Typickým příkladem může být situace, kdy již sice uběhla doba 6 i více měsíců od zařazení dítěte do evidence krajského úřadu, nicméně zároveň u soudu probíhá řízení o návrhu rodičů na zrušení ústavní výchovy dítěte, na zrušení svěření dítěte do pěstounské péče nebo na zrušení rozsudku soudu o tom, že není třeba souhlasu rodičů k osvojení dítěte. 

	V případě žadatelů dochází k postoupení kopie spisové dokumentace z krajského úřadu na Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí až po uplynutí lhůty 3 let ode dne, kdy se stalo pravomocným rozhodnutí o zařazení žadatele do evidence krajského úřadu pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče. Podmínkou postoupení kopie spisové dokumentace je skutečnost, že žadatel při podání žádosti u obecního úřadu obce s rozšířenou působností vyslovil písemný souhlas s tím, že po uplynutí zákonné lhůty 3 let od pravomocného zařazení do evidence krajského úřadu bude zařazen také do evidence Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí pro účely zprostředkování osvojení dítěte z ciziny do České republiky [§ 21 odst. 5 písm. g) bod 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. 

K odst. 10 
 
	Pravomocným rozhodnutím krajského úřadu o zařazení žadatele do evidence pro účely zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče v žádném případě nekončí proces odborného posuzování žadatele. Naopak krajský úřad může po celou dobu vedení žadatele v evidenci provést opětovné posouzení jakýchkoliv skutečností a kritérií, které jsou součástí odborného posouzení podle § 27 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a které jsou důležité pro posouzení vhodnosti žadatele stát se osvojitelem nebo pěstounem konkrétního dítěte, což platí zejména pro žadatele, kteří jsou v evidenci krajského úřadu zařazeni již delší dobu, a zatím u nich nedošlo ke zprostředkování svěření dítěte do náhradní rodinné péče. Revize odborného posouzení se může týkat zejména nového psychologického vyšetření žadatele, posouzení zdravotního stavu nebo zhodnocení připravenosti dětí žadatelů k přijetí dalšího dítěte do rodiny. Krajský úřad může žadatele zařazeného v evidenci rovněž vyzvat k tomu, aby znovu absolvoval přípravu k přijetí dítěte do rodiny anebo alespoň část odborné přípravy. Jestliže žadatel při podání žádosti u obecního úřadu obce s rozšířenou působností podepisuje souhlas s tím, že se na výzvu krajského úřadu účastní přípravy k přijetí dítěte do rodiny, vztahuje se tento souhlas jak na absolvování přípravy, která povinně předchází rozhodnutí krajského úřadu ve věci zařazení do evidence žadatelů, tak i na případnou účast na opakované přípravě v době, kdy je žadatel v evidenci krajského úřadu již zařazen. V případě, že by zařazený žadatel bez vážného důvodu nerespektoval výzvu krajského úřadu k účasti na opakované odborné přípravě a účast na přípravě by odmítl, může být porušení této povinnosti žadatele důvodem k tomu, aby krajský úřad rozhodl o vyřazení žadatele z evidence podle § 24c odst. 1 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Obdobně jako u žadatele je krajský úřad oprávněn znovu přezkoumat a posoudit skutečnosti, které jsou rozhodné pro zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče na straně dítěte, a to opět zejména v závislosti na délce zařazení dítěte v evidenci krajského úřadu. Např. s ohledem na rostoucí věk dítěte může být žádoucí doplnit původní rozsah odborného posouzení a obsah spisové dokumentace o dítěti o vyjádření dítěte, ve kterém dítě projeví svůj názor ohledně svého případného osvojení nebo svěření do pěstounské péče. 

Související ustanovení: 

 § 2 odst. 2 - osobní působnost zákona, § 11 odst. 2 písm. a), b) - poradenská činnost, § 19a odst. 1 - vymezení činností, které tvoří obsah zprostředkování náhradní rodinné péče, § 21 odst. 6 - postup obecního úřadu obce s rozšířenou působností při zprostředkování osvojení a pěstounské péče, § 24c - vyřazení z evidence dětí nebo evidence žadatelů vedené krajským úřadem, § 25 - zprostředkování osvojení Úřadem, § 27 - odborné posuzování pro účely zprostředkování osvojení a pěstounské péče, § 51 odst. 1 - povinnosti orgánů sociálně-právní ochrany při sdělování údajů, § 53a - informační systém sociálně-právní ochrany dětí, § 61 odst. 1 a odst. 2 písm. a) - místní příslušnost 

Související předpisy: 

 čl. 21 písm. b) Úmluvy o právech dítěte, 

 § 22, § 823, § 826, § 827 obč. zák., 

 § 57, § 64, § 131, § 140 spr. řádu, 

 § 12, § 158 tr. řádu, 

směrnice o vedení spisové dokumentace 

 § 24 

Zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče krajským úřadem 

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Vlastní zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče spočívá v tom, že [krajský úřad] zjistí, že pro určité konkrétní dítě (...) se nachází v evidenci žadatelů vhodná osoba. To znamená, že na základě existujících zjištění je reálný předpoklad pro to, že takový žadatel a dítě mohou vytvořit rodinu. Na základě uvedeného zjištění oznámí [krajský úřad] tuto skutečnost žadateli, který na jeho základě má právo seznámit se s dítětem. Na seznámení se žadatele s dítětem se dává potřebný časový prostor tak, aby žadatel měl možnost dítě blíže poznat a zvážit, zda podá žádost o svěření do své péče. 

	K zák. č. 272/2001 Sb.: I v případě, že bude zprostředkovávat osvojení (pěstounskou péči) [jiný krajský úřad], může krajský úřad využívat pro zprostředkování osvojení (svěření do pěstounské péče) pro děti, které vede ve své evidenci, evidenci žadatelů vedenou [tímto jiným krajským úřadem]. Krajský úřad také může vždy upozorňovat [jiný krajský úřad] na vhodného osvojitele (pěstouna) pro dítě, kterému už nezprostředkovává osvojení (pěstounskou péči), ale zprostředkovává ji [tento jiný krajský úřad]. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: Na základě zkušeností z praxe se nově zakotvuje oprávnění krajského úřadu v odůvodněných případech (např. nemoc žadatele, pobyt v cizině apod.) prodloužit zákonnou 30denní lhůtu, ve které je žadatel oprávněn se s dítětem osobně seznámit a případně podat žádost o svěření dítěte do předadopční péče nebo předpěstounské péče, až o dalších 30 dnů. 

	V dalším bodě se upravuje způsob spolupráce mezi jednotlivými krajskými úřady nebo mezi krajskými úřady a Úřadem pro mezinárodněprávní ochranu dětí při zprostředkování náhradní rodinné péče. Je zachován princip, že každý krajský úřad může vybírat vhodného osvojitele nebo pěstouna pouze pro dítě, které je vedeno v jeho evidenci (a to i s využitím evidence žadatelů vedené jinými krajskými úřady), nicméně krajský úřad je oprávněn dávat podněty ke zprostředkování náhradní rodinné péče i ve vztahu k dětem, které jsou zařazeny v evidenci jiného krajského úřadu, zejména je-li přesvědčen o tom, že jsou v jeho evidenci zařazeni žadatelé vhodní pro některé dítě evidované jiným krajským úřadem. Příslušný krajský úřad evidující dítě, kterého se podnět týká, je přitom vždy povinen se podnětem jiného krajského úřadu adekvátně zabývat. 

K odst. 1 a 4 
 
	Krajský úřad, který provádí zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče pro děti s trvalým pobytem ve svém správním obvodu, vybírá pro tyto děti ze své evidence žadatelů určité žadatele jako vhodné osvojitele nebo pěstouny dítěte. Vedle toho je krajský úřad oprávněn pro dítě, které je zařazeno v jeho evidenci, vytipovat vhodného osvojitele nebo pěstouna rovněž z řad žadatelů, kteří jsou zařazeni v evidenci jiného krajského úřadu (Magistrátu hl. města Prahy), a to v zájmu zvýšení pravděpodobnosti úspěšného vyhledání vhodné náhradní rodiny pro dítě, kterému je třeba zprostředkovat umístění do náhradního rodinného prostředí. Výběr určitého žadatele jako vhodného osvojitele nebo pěstouna pro konkrétní dítě vychází z posouzení vzájemné vhodnosti dítěte a žadatele, které se opírá zejména o závěry odborného posouzení dítěte a žadatele v rozsahu stanoveném v § 27 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, o vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny z hlediska perspektivy setrvání dítěte v péči rodičů nebo možnosti navrácení dítěte do péče rodičů a nezbytné je přihlédnout také k obsahu individuálního plánu ochrany dítěte, který stanoví opatření k posílení funkcí rodiny dítěte a obsahuje hodnocení plnění naplánovaných opatření. 

	Je žádoucí zdůraznit, že celý proces zprostředkování náhradní rodinné péče primárně sleduje zájem a prospěch dítěte, kterému je třeba zajistit náhradní rodinné prostředí, nikoliv zájmy žadatelů o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče. Nejedná se tudíž o službu nebo "servis" pro žadatele, ale o proces sloužící především potřebám a zájmům dětí. Důsledně je uplatňován princip, podle kterého se vybírají co nejvhodnější žadatelé pro konkrétní dítě, nikoliv vhodné dítě pro žadatele. 

	Při provádění výběru vhodného žadatele jako osvojitele nebo pěstouna pro konkrétní dítě nemusí krajský úřad vycházet pouze z vlastního vyhodnocení situace dítěte a posouzení vzájemné vhodnosti dítěte a žadatele, ale každý konkrétní případ může konzultovat rovněž s dalšími orgány a subjekty, zejména s obecním úřadem obce s rozšířenou působností, který je příslušný podle místa trvalého pobytu dítěte a který má dítě zařazeno ve své základní evidenci, nebo s obecním úřadem obce s rozšířenou působností, který je příslušný podle místa trvalého pobytu žadatelů a který vede o žadatelích primární spisovou dokumentaci. Dále přichází v úvahu konzultace s krajským úřadem, v jehož evidenci je zařazen žadatel, o kterém zprostředkující krajský úřad uvažuje jako o vhodném osvojiteli nebo pěstounovi pro dítě ze své evidence, případně také se zařízením, v jehož náhradní péči je dítě právě umístěno. Vyloučené samozřejmě nejsou ani konzultace krajského úřadu s pověřenými nestátními organizacemi, které jsou v kontaktu s dítětem nebo s žadateli a které poskytují žadatelům poradenství, pomoc a doprovázení, případně s žadateli uzavřely dohodu o výkonu pěstounské péče podle § 47b zák. o soc.-práv. ochraně dětí, anebo konzultace s jinými externími odborníky, např. s psychology nebo lékaři. Je proto možné shrnout, že krajský úřad není při shromažďování podkladů a stanovisek důležitých pro výběr určitého žadatele jako osvojitele nebo pěstouna pro konkrétní dítě nijak limitován. 

	Kromě provádění výběru vhodného osvojitele nebo pěstouna pro konkrétní dítě, které je zařazeno v evidenci krajského úřadu, je krajský úřad zmocněn rovněž k tomu, aby dával jiným krajským úřadům (Magistrátu hl. m. Prahy) podněty ke zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče pro dítě, které má trvalý pobyt v obvodu jiného krajského úřadu a vzhledem k tomu je zařazeno v evidenci tohoto jiného krajského úřadu. Tyto podněty (nikoliv návrhy) jsou odůvodněny tím, že krajský úřad by měl mít nejlepší přehled o možnostech, předpokladech a charakteristikách těch žadatelů, kteří jsou zařazeni v jeho evidenci žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče, a na základě této podrobné znalosti žadatelů může krajský úřad dospět k úvaze, že některý z žadatelů zařazený v jeho evidenci by mohl být dobrým osvojitelem nebo pěstounem pro dítě, které je zařazeno v evidenci jiného krajského úřadu a o kterém byl tímto partnerským krajským úřadem informován. 

K odst. 2 
 
	Krajský úřad o svém závěru, že určitého žadatele vybral jako vhodného osvojitele nebo pěstouna pro konkrétní dítě zařazené v jeho evidenci, zašle písemné oznámení vybranému žadateli, respektive žadatelům v případě manželského páru. V tomto písemném oznámení krajský úřad sdělí vybranému žadateli základní údaje o dítěti, včetně informace o tom, kde se dítě aktuálně nachází (v péči které osoby nebo zařízení), a poučí žadatele rovněž o dalším postupu (právo seznámit se s dítětem a podat návrh na svěření dítěte do péče). Není nijak výjimečné, že krajský úřad předběžně informuje žadatele o tom, že byl vybrán jako osvojitel nebo pěstoun pro určité dítě, nejprve telefonickou cestou, případně si pozve vybrané žadatele k osobnímu jednání na krajský úřad, kde jim sdělí podrobnější informace o dítěti a osobně předá žadatelům písemné oznámení o jejich výběru ve vztahu k určitému dítěti. 

	Vedle samotného žadatele (žadatelů) je krajský úřad povinen vyrozumět o spárování dítěte s konkrétním žadatelem (tj. o výběru určitého žadatele jako potenciálního osvojitele či pěstouna dítěte) rovněž obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož základní evidenci je dítě zařazeno a který je příslušný podle místa trvalého pobytu dítěte, a dále také obecní úřad obce s rozšířenou působností, jiný krajský úřad nebo pověřenou fyzickou či právnickou osobu, s nimiž má vybraný žadatel uzavřenou dohodu o výkonu pěstounské péče podle § 47b zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Jedná-li se o dítě, které je souběžně zařazeno rovněž v evidenci Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí pro účely zprostředkování osvojení dítěte v cizině, musí krajský úřad o výběru určitého žadatele pro toto dítě informovat také Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí, neboť výběr určitého osvojitele nebo pěstouna provedený krajským úřadem automaticky zakládá přerušení procesu zprostředkování osvojení dítěte do ciziny, tj. přerušuje se hledání vhodného žadatele ze zahraničí jako vhodného osvojitele pro dítě z České republiky v souladu s § 25 odst. 7 ve spojení s § 24b zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

K odst. 3 
 
	Písemné oznámení krajského úřadu o tom, že byl žadatel vybrán jako vhodný osvojitel nebo pěstoun pro určité dítě, zakládá vybranému žadateli právo osobně se s dítětem seznámit. Je možné znovu připomenout, že tento krok v procesu zprostředkování náhradní rodinné péče, tj. výběr určité fyzické osoby vhodné stát se osvojitelem nebo pěstounem určitého dítěte a zajištění osobního seznámení dítěte s touto osobou, smí provádět výlučně příslušné krajské úřady, a všem dalším orgánům, právnickým i fyzickým osobám je tato činnost zákonem zakázána pod hrozbou pokuty až do výše 200 000 Kč v souladu s § 19a odst. 2 ve spojení s § 59 odst. 1 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Vybraný žadatel má právo dítě osobně navštívit v prostředí, ve kterém se dítě právě nachází, a ten, kdo zajišťuje péči o dítě, je povinen umožnit žadateli návštěvu dítěte a jeho seznámení s dítětem. Dítě, pro které byl žadatel vybrán jako vhodný osvojitel nebo pěstoun, se může nacházet buďto v péči zařízení pro výkon ústavní výchovy, nebo zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, anebo může být na základě rozhodnutí soudu svěřeno do pěstounské péče na přechodnou dobu anebo do péče jiné vhodné fyzické osoby. V případě, že by osoby nebo zařízení, v jejichž péči je dítě aktuálně umístěno, neumožnily v rozporu se zákonem seznámení dítěte s vybraným žadatelem o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče, dopustily by se v případě fyzické osoby přestupku na úseku sociálně-právní ochrany dětí podle § 59 odst. 1 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, za jejichž spáchání hrozí v obou případech pokuta až do výše 50 000 Kč. 

	Kromě oprávnění dítě osobně navštívit a seznámit se s ním má vybraný žadatel také možnost požádat o povolení návštěvy dítěte v místě bydliště žadatele. Pokud je dítě umístěno rozhodnutím soudu v zařízení pro výkon ústavní výchovy nebo v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, lze návštěvu dítěte v místě bydliště žadatele povolit za podmínek stanovených v § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. To znamená, že o povolení návštěvy rozhoduje ředitel/ředitelka příslušného zařízení a k povolení návštěvy se vyžaduje předchozí písemný souhlas obecního úřadu obce s rozšířenou působností, který je příslušný podle místa trvalého pobytu dítěte. Návštěvu dítěte v místě bydliště žadatele je možné povolit až na dobu 30 dnů anebo na dobu kratší (může se jednat např. o víkendový nebo týdenní pobyt dítěte v rodině žadatele). Návštěva dítěte může být na žádost žadatele povolena i opakovaně anebo lze povolit prodloužení původně stanovené délky návštěvy, a to i nad dobu 30 dnů. Za předpokladu, že dítě není umístěno v nějakém zařízení náhradní péče o děti, ale je svěřeno do péče určité fyzické osoby (pěstoun na přechodnou dobu nebo jiná vhodná osoba), je umožnění dočasné návštěvy dítěte v místě bydliště žadatele především otázkou vzájemné dohody mezi touto fyzickou osobu a vybraným žadatelem. Příslušný krajský úřad nebo obecní úřad obce s rozšířenou působností mohou ke sjednání takové dohody napomoci svým stanoviskem či doporučením v zájmu toho, aby byl žadateli vytvořen prostor pro co nejbližší seznámení s dítětem. Jedná-li se o žadatele, který má rovněž vlastní děti anebo mu byly již dříve svěřeny jiné děti do náhradní rodinné péče, je návštěva dítěte v místě bydliště žadatele důležitá i z hlediska posouzení, jakým způsobem budou na nově příchozí dítě reagovat další děti žijící s žadatelem v rodinné domácnosti a zda jsou tyto děti skutečně připraveny na přijetí nového člena rodiny. 

	Na základě osobního seznámení s dítětem musí vybraný žadatel zvážit, zda má zájem o to, aby mu bylo dítě svěřeno rozhodnutím soudu do jeho péče. Pokud tento zájem projeví, musí se vybraný žadatel obrátit na soud s návrhem na svěření dítěte do předpěstounské péče podle § 963 obč. zák., jedná-li se o zájemce o pěstounskou péči, anebo s návrhem na svěření dítěte do péče před osvojením podle § 826 a § 827 obč. zák., případně s návrhem na předání dítěte do péče budoucího osvojitele podle § 823 a § 824 obč. zák., jedná-li se o zájemce o osvojení. To, jaký typ návrhu bude vybraný zájemce o osvojení k soudu podávat, záleží na tom, v jaké právní situaci se dítě v době podání návrhu nachází z hlediska splnění zákonných podmínek pro osvojení. V případě, že byl v době podání návrhu udělen souhlas obou rodičů (případně jediného rodiče) k osvojení dítěte a od udělení souhlasu již uplynula doba 3 měsíců, je vybraný žadatel oprávněn podat k soudu návrh na vydání usnesení o svěření dítěte do péče před osvojením podle § 826 a § 827 obč. zák. To platí rovněž v případě, že k osvojení dítěte může dojít bez souhlasu rodičů, ať už na základě rozhodnutí soudu o tom, že není třeba souhlasu rodičů k osvojení podle § 821 obč. zák., anebo na základě rozhodnutí soudu o tom, že se rodič zbavuje rodičovské odpovědnosti i osobního práva udělit souhlas k osvojení podle § 873 obč. zák., případně na základě rozhodnutí soudu o omezení rodiče ve správnosti, které se dotýká rovněž práva rodiče dát souhlas k osvojení podle § 812 obč. zák. Za situace, kdy v době podání návrhu k soudu nejsou splněny podmínky pro svěření dítěte do péče před osvojením, tj.: 
 
- kdy ještě neuplynula doba 3 měsíců od udělení souhlasu rodičů k osvojení, po kterou mají rodiče právo udělený souhlas k osvojení odvolat, anebo 
 
- kdy ještě nebylo soudem pravomocně rozhodnuto o tom, že není třeba souhlasu rodičů k osvojení, ačkoliv okolnosti nasvědčují tomu, že takové rozhodnutí bude soudem vydáno (např. v případě úplného nezájmu rodičů o dítě hned od jeho narození), 
je vybraný žadatel oprávněn podat k soudu návrh na vydání usnesení o předání dítěte do péče budoucího osvojitele podle § 823 a § 824 obč. zák., které je předstupněm povinné šestiměsíční péče před osvojením. 
 
	Je třeba zdůraznit, že nachází-li se dítě v pěstounské péči nebo v pěstounské péči na přechodnou dobu, je pěstoun sice povinen umožnit osobní seznámení žadatele vybraného krajským úřadem s dítětem, které může zahrnovat rovněž časově omezenou návštěvu dítěte v místě bydliště žadatele, avšak na druhou stranu není pěstoun oprávněn předat dítě do dlouhodobé péče vybranému žadateli dříve, než se stane vykonatelným rozhodnutí soudu o předání dítěte do péče zájemce o osvojení nebo o pěstounskou péči. Předání dítěte do péče vybraného žadatele je tak možné teprve na základě vykonatelného rozhodnutí soudu o svěření dítěte do předpěstounské péče, o svěření dítěte do péče před osvojením nebo o předání dítěte do péče budoucímu osvojiteli. Vyloučit nelze ani to, že soud rozhodne o předání dítěte do péče zájemce o osvojení nebo o pěstounskou péči formou předběžného opatření soudu podle § 76 o. s. ř. nebo § 102 o. s. ř. Samotný pěstoun nemůže rozhodnout o předání dítěte do dlouhodobé péče vybranému žadateli vzhledem k tomu, že podle § 966 odst. 2 obč. zák. vykonává povinnosti a práva rodičů pouze přiměřeně, což platí i o právu rodiče svěřit péči o dítě, jeho ochranu a dohled nad dítětem jiné osobě v souladu s § 881 obč. zák. To znamená, že v rámci přiměřeného výkonu rodičovských práv může pěstoun v odůvodněných případech dočasně pověřit jinou osobu zajištěním osobní péče o dítě a dohledem nad dítětem, avšak již nemůže někomu jinému svěřit dítě do péče dlouhodobé nebo trvalé (předpěstounská péče nebo péče před osvojením přitom mohou vyústit v takovou dlouhodobou nebo trvalou péči), a to ani se souhlasem rodiče, neboť v důsledku rozhodnutí soudu o svěření dítěte do pěstounské péče nebo do pěstounské péče na přechodnou dobu jsou rodiče omezeni ve výkonu osobní péče o dítě, včetně realizace práva podle § 881 obč. zák. 

	V opačném případě, kdy vybraný žadatel po seznámení s dítětem dojde k závěru, že nemá z určitého důvodu zájem o převzetí dítěte do náhradní rodinné péče, oznámí své rozhodnutí příslušnému krajskému úřadu, v jehož evidenci je žadatel zařazen. Ačkoliv není výběr žadatele jako vhodného pěstouna nebo osvojitele pro určité dítě ze strany krajského úřadu úspěšný a nevyústí v podání návrhu žadatele na svěření dítěte do předpěstounské péče nebo péče před osvojením, zůstává žadatel i nadále zařazen v evidenci krajského úřadu a může být následně krajským úřadem znovu vybrán jako vhodný osvojitel nebo pěstoun ve vztahu k jinému dítěti. Nicméně krajský úřad musí zároveň také zhodnotit důvody, pro které žadatel nakonec neprojevil zájem o osvojení dítěte nebo o svěření dítěte do pěstounské péče, a v závislosti na povaze a závažnosti těchto důvodu může krajský úřad přistoupit také k vydání rozhodnutí o přerušení zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče podle § 24b odst. 1 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, anebo dokonce k rozhodnutí o vyřazení žadatele z evidence krajského úřadu podle § 24c odst. 1 písm. b) bod 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Vybraný žadatel má zákonem stanovenou lhůtu 30 dnů ode dne, kdy mu bylo doručeno písemné oznámení krajského úřadu o výběru žadatele jako vhodného osvojitele nebo pěstouna pro určité dítě, k tomu, aby se s dítětem osobně seznámil a případně také podal k soudu návrh na svěření dítěte do péče před osvojením nebo na svěření dítěte do předpěstounské péče. Tuto zákonem danou třicetidenní lhůtu může krajský úřad na žádost žadatele prodloužit až o dalších 30 dnů, tj. na celkovou dobu 60 dnů od doručení písemného oznámení krajského úřadu, ale toto prodloužení přichází v úvahu pouze v odůvodněných případech, zejména je-li prodloužení lhůty vyžádáno objektivními překážkami na straně žadatelů (nemoc, pobyt v cizině apod.), anebo je-li prodloužení lhůty nezbytné a žádoucí pro potřeby důkladného seznámení žadatele s dítětem. 

Související ustanovení: 

 § 19a odst. 2 - zákaz provádět výběr konkrétního osvojitele nebo pěstouna pro určité dítě jinými osobami a orgány, než jsou orgány sociálně-právní ochrany dětí, § 24b - přerušení zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče krajským úřadem, § 25 odst. 7 - zprostředkování osvojení Úřadem, § 30 - pobyt dítěte mimo ústav, § 51 odst. 2 - povinnosti orgánů sociálně-právní ochrany při sdělování údajů, § 59 odst. 1 písm. a) - přestupek neumožnění seznámení žadatele s dítětem pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče, 

§ 59 odst. 1 písm. a) - přestupek neumožnění seznámení žadatele s dítětem pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče 

Související předpisy: 

 § 823, § 824, § 826, § 827, § 881, § 963, § 966 obč. zák., 

 § 427 až 429, § 431, § 435, § 438 z. ř. s. 

 § 24b 

Přerušení zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče krajským úřadem 

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: Upřesňuje se postup krajského úřadu při přerušení zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče. Nově se stanoví, že ve všech případech přerušení zprostředkování je krajský úřad povinen informovat o této skutečnosti jednak Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí, je-li žadatel zařazen rovněž v evidenci vedené Úřadem, a vždy také obecní úřad obce s rozšířenou působností, který je k žadatelům nejblíže a měl by být informován o všech nových skutečnostech. Počátek běhu lhůty 15 dnů pro zaslání informace o přerušení zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče bude stanoven v závislosti na tom, zda k přerušení došlo na základě žádosti samotného žadatele nebo na základě rozhodnutí krajského úřadu. 

	Jedním ze zákonných důvodů pro přerušení zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče je skutečnost, že bylo pravomocně rozhodnuto o tom, že se žadateli svěřuje dítě do péče budoucího osvojitele nebo do péče fyzické osoby, která má zájem stát se pěstounem (§ 24b odst. 1 písm. c) zákona č. 359/1999 Sb.). Krajský úřad, který byl o pravomocném rozhodnutí o svěření dítěte do předadopční nebo předpěstounské péče informován obecním úřadem obce s rozšířenou působností, bude nově tuto skutečnost oznamovat již pouze Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí, neboť Ministerstvo práce a sociálních věcí nebude nadále příslušné ke zprostředkování náhradní rodinné péče. 

K odst. 1 
 
	Zákon vymezuje celkem čtyři případy, ve kterých dochází k přerušení procesu zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče krajským úřadem. V případech uvedených pod písmeny a) až c) dochází k přerušení zprostředkování náhradní rodinné péče automaticky, jakmile nastanou skutečnosti uvedené v těchto ustanoveních. V případě upraveném v písmenu d) dochází k přerušení zprostředkování na základě vyhodnocení a správního uvážení krajského úřadu, a proto musí v tomto případě vydat krajský úřad rozhodnutí o přerušení zprostředkování náhradní rodinné péče. V situacích upravených v písmenech a) a d) se přerušení zprostředkování týká pouze žadatele, zatímco v situacích upravených v písmenech b) a d) dochází k přerušení zprostředkování jak u žadatele, tak i u dítěte zařazeného v evidenci krajského úřadu. 

	Na prvním místě dochází k přerušení zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče na základě písemné žádosti žadatele, a to dnem doručení žádosti o přerušení krajskému úřadu. Přerušení trvá po dobu, která je uvedena v žádosti žadatele. Krajský úřad založí žádost do spisové dokumentace žadatele a o přerušení zprostředkování učiní záznam. Po uplynutí vymezené doby přerušení pak může ve zprostředkování opět pokračovat. V případě, že by požadovaná délka přerušení zprostředkování byla nepřiměřeně dlouhá, nebo v případě, že by i po uplynutí stanovené doby přerušení trvaly na straně žadatele překážky pro osvojení dítěte nebo přijetí dítěte do pěstounské péče, mohou tyto skutečnosti zakládat důvod pro to, aby krajský úřad rozhodl o vyřazení žadatele z evidence krajského úřadu podle § 24c odst. 1 písm. b) bod 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Druhým důvodem pro přerušení zprostředkování je skutečnost, že žadatel byl vybrán jako vhodný osvojitel nebo pěstoun pro konkrétní dítě z evidence krajského úřadu a bylo mu o tom zasláno oznámení podle § 24 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Přerušení zprostředkování nastává dnem, kdy je oznámení krajského úřadu doručeno žadateli, a trvá po dobu 30 dnů (v případě prodloužení lhůty 60 dnů), během kterých má vybraný žadatel právo seznámit se s dítětem. Pokud žadatel během této lhůty podá k soudu návrh na svěření dítěte do předpěstounské péče, návrh na předání dítěte do péče budoucího osvojitele nebo návrh na svěření dítěte do péče před osvojením, trvá přerušení zprostředkování až do doby, než soud o návrhu žadatele rozhodne, to znamená do doby, než je žadateli doručeno usnesení příslušného soudu. V případě, že žadatel podá proti zamítavému usnesení soudu odvolání, trvá přerušení zprostředkování až do doby, než o podaném odvolání rozhodne krajský soud. 

	Pokud soud návrhu vybraného žadatele vyhoví a usnesením rozhodne o tom, že se žadateli dítě předává do péče budoucího osvojitele, svěřuje se do péče před osvojením nebo do předpěstounské péče, pokračuje přerušení zprostředkování po dobu trvání této péče, která předchází osvojení dítěte nebo svěření dítěte do pěstounské péče, tj. zpravidla až do právní moci rozhodnutí soudu ve věci návrhu na osvojení nebo na svěření dítěte do pěstounské péče. 

	Krajský úřad může rozhodnout o přerušení zprostředkování náhradní rodinné péče za předpokladu, že v rámci nového posouzení skutečností rozhodných pro zprostředkování, případně na základě nově provedeného odborného posouzení, zjistí na straně žadatele překážky, které dočasně brání tomu, aby žadatel mohl osvojit dítě nebo přijmout dítě do pěstounské péče. Tyto překážky mohou spočívat zejména ve zdravotních komplikacích u žadatele nebo členů jeho rodiny, případně ve zhoršení majetkových, sociálních a bytových poměrů rodiny. Velmi častým důvodem pro rozhodnutí krajského úřadu o přerušení zprostředkování je skutečnost, že se žadatelům narodilo vlastní dítěte nebo že žadatelům bylo již některé dítě nebo děti svěřeny do osvojení nebo do pěstounské péče. Krajský úřad v těchto případech přistupuje k přerušení zprostředkování vzhledem k tomu, že je žadatelům nezbytné dát časový prostor k bezproblémovému zvládnutí péče o novorozené dítě nebo o dítě svěřené do náhradní rodinné péče, než budou žadatelé a jejich děti opětovně připraveni k případnému přijetí dalšího dítěte do rodiny. 

	Přerušení zprostředkování má ten následek, že po dobu přerušení nemůže být žadatel vybrán krajským úřadem jako vhodný osvojitel nebo pěstoun pro konkrétní dítě z evidence krajského úřadu, tj. nemůže v době přerušení obdržet oznámení krajského úřadu podle § 24 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Dalším následkem je skutečnost, že po dobu přerušení zprostředkování neběží u dítěte a u žadatele lhůty, po jejich uplynutí je možné postoupit kopii spisové dokumentaci Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí v Brně pro účely zprostředkování osvojení ve vztahu k cizině (viz odst. 2). V případě osob zařazených v evidenci fyzických osob, které mohou vykonávat pěstounskou péči na přechodnou dobu podle § 27a zák. o soc.-práv. ochraně dětí, má přerušení zprostředkování pěstounské péče dopad i v oblasti dávek pěstounské péče, neboť po dobu přerušení zaniká této osobě nárok na odměnu pěstouna v souladu s § 47j odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

K odst. 2 
 
	O přerušení zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče z důvodu závažných překážek na straně žadatele podle § 24b odst. 1 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí musí krajský úřad vždy vydat rozhodnutí z moci úřední, které může být na základě odvolání přezkoumáno Ministerstvem práce a sociálních věcí. Nejedná se zde o procesní rozhodnutí o přerušení řízení, ale o rozhodnutí ve věci samé, a proto by bylo zásadní chybou, pokud by krajský úřad o přerušení zprostředkování rozhodl pouze usnesením. V zájmu přezkoumatelnosti rozhodnutí musí být rozhodnutí krajského úřadu ve věci přerušení zprostředkování řádně a přesvědčivě odůvodněno. 

K odst. 3 
 
	V případě, že k přerušení zprostředkování dochází na základě písemné žádosti žadatele, je nezbytné, aby v žádosti byly uvedeny důvody pro přerušení zprostředkování. Důvodem žádosti o přerušení zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče jsou většinou závažné změny týkající se osobních a rodinných poměrů žadatele, např. těhotenství žadatelky, odjezd žadatele na dlouhodobější pobyt do ciziny, zdravotní problémy nebo zhoršení finanční situace žadatele a jeho rodiny. Odůvodnění žádosti je nezbytné vzhledem k tomu, aby krajský úřad mohl posoudit závažnost uváděných důvodů a přiměřenost požadované doby přerušení. Na základě posouzení odůvodnění žádosti by pak krajský úřad mohl přistoupit i k zahájení řízení o vyřazení žadatele z evidence podle § 24c odst. 1 písm. b) bod 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

K odst. 4 
 
	Obecní úřad obce s rozšířenou působností má k dispozici informace o nabytí právní moci rozhodnutí soudu ve věci předání dítěte do péče budoucího osvojitele, svěření dítěte do péče před osvojením nebo svěření dítěte do předpěstounské péče vzhledem k tomu, že v těchto řízeních je zpravidla jmenován opatrovníkem dítěte v souladu s § 434 a § 469 z. ř. s. Z tohoto důvodu je obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností uložena povinnost, aby o dni nabytí právní moci uvedených rozhodnutí soudu neprodleně informoval nadřízený krajský úřad, který tuto informaci dále předá rovněž Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí, pokud již byla tomuto úřadu postoupena kopie spisové dokumentace o dítěti a o žadateli postupem podle § 22 odst. 8 a 9 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

Související ustanovení: 

 § 22 odst. 8, 10 - vedení evidence pro zprostředkování osvojení a pěstounské péče krajským úřadem, § 24 odst. 2, 3 - zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče krajským úřadem, § 24c odst. 1 písm. b) - vyřazení z evidence dětí nebo evidence žadatelů vedené krajským úřadem, § 47j odst. 5 - zánik nároku na státní příspěvek 

Související předpisy: 

 § 823, § 826, § 827, § 963 obč. zák., 

 § 434, § 469 z. ř. s. 

 § 24c 

Vyřazení z evidence dětí nebo evidence žadatelů vedené krajským úřadem 

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: V případě, že krajský úřad pravomocně rozhodne o vyřazení žadatele z evidence žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče, se nově specifikuje, že krajský úřad je povinen o této skutečnosti informovat vedle obecního úřadu obce s rozšířenou působností rovněž subjekt, s nímž vyřazený žadatel již dříve jako pěstoun či poručník uzavřel dohodu o výkonu pěstounské péče, ať už se jedná o některý z orgánů sociálně-právní ochrany dětí nebo o pověřenou osobu. Tento subjekt se vyjadřuje k žádosti pěstouna či poručníka o zařazení do evidence žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče a následně je krajským úřadem vyrozuměn také o tom, zda byl žadatel do evidence zařazen či nikoliv, případně o tom, že tento žadatel byl vybrán jako vhodný pěstoun či osvojitel pro další dítě. Je proto logické, že subjekt, který s vyřazeným žadatelem spolupracuje při realizaci dohody o výkonu pěstounské péče, musí být informován také o tom, že tento žadatel byl vyřazen z evidence žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče, protože závažným způsobem porušil své povinnosti anebo byla zjištěna jiná závažná překážka bránící zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče. 

K odst. 1 
 
	V odstavci 1 upravuje zákon situace, ve kterých dochází k vyřazení dětí a k vyřazení žadatelů z evidence krajského úřadu pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče, do které byli děti a žadatelé zařazeni postupem podle § 22 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Automaticky dochází k vyřazení dítěte z evidence krajského úřadu vždy, když je soudem pravomocně rozhodnuto o osvojení dítěte. Naopak v případě, že je dítě rozhodnutím soudu pravomocně svěřeno do pěstounské péče, dochází k vyřazení dítěte z evidence krajského úřadu pouze za předpokladu, že se jedná o dítě, u kterého nejsou splněny podmínky pro jeho osvojení. Jedná-li se naopak o dítě, které by mohlo být osvojeno, avšak dosud se nepodařilo pro dítě najít vhodné osvojitele, nemusí být svěření takového dítěte do pěstounské péče důvodem pro vyřazení z evidence krajského úřadu a krajský úřad se může snažit o to, aby tomuto dítěti bylo zprostředkováno osvojení a trvale zajištěno náhradní rodinné a výchovné prostředí. Je třeba upozornit, že důvodem pro vyřazení dítěte z evidence krajského úřadu není rozhodnutí soudu o svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu, které může trvat nejdéle jeden rok a představuje tak pouze dočasné zajištění náhradní rodinné péče pro dítě. 

	Vedle rozhodnutí soudu o osvojení nebo o svěření dítěte do pěstounské péče může krajský úřad přistoupit k vyřazení dítěte z evidence z jiných závažných důvodů, které brání tomu, aby pro dané dítě bylo dále prováděno zprostředkování náhradní rodinné péče. Tímto důvodem může být zejména zásadní změna životní a rodinné situace dítěte, kdy je např. rozhodnuto o zrušení ústavní výchovy dítěte a dítě se vrací zpět do péče rodičů nebo jiných osob blízkých. Dalším důvodem může být odjezd dítěte z území České republiky, který není jen přechodný, kdy dítě přestane splňovat podmínky pobytu na území České republiky podle § 2 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Důvodem k vyřazení dítěte z evidence je vždy také dosažení zletilosti dítěte a nově také rozhodnutí soudu o tom, že se nezletilému dítěti přiznává plná svéprávnost podle § 37 obč. zák. 

	Pokud jde o formu vyřazení dítěte z evidence krajského úřadu, je třeba na tuto otázku nahlížet obdobně jako v případě vyřazování žadatele. O vyřazení dítěte z evidence krajského úřadu se nevydává žádné rozhodnutí a tato skutečnost se pouze poznamená do spisové dokumentace o dítěti v případě, že k vyřazení dochází v návaznosti na pravomocné rozhodnutí soudu o osvojení nebo o svěření dítěte do pěstounské péče podle § 24c odst. 1 písm. a) bod 1 zák. o soc. práv. ochraně dětí. Naopak má-li dojít k vyřazení dítěte z evidence pro závažné důvody, které jsou překážkou pro další zprostředkování náhradní rodinné péče, je nutné o vyřazení dítěte z evidence vydat rozhodnutí, stejně jako v případě vyřazení žadatele z důvodu vážných překážek podle § 24c odst. 1 písm. b) bod 2 zák. o soc. práv. ochraně dětí. Tento závěr vychází ze skutečnosti, že ve smyslu článku 20 odst. 1, 2 Úmluvy o právech dítěte a § 1 odst. 1 písm. d) zák. o soc. práv. ochraně dětí má dítě trvale nebo dočasně zbavené svého rodinného prostředí zásadně právo na to, aby mu stát prostřednictvím příslušných orgánů sociálně-právní ochrany dětí zajistil náhradní rodinnou péči ve formě osvojení nebo pěstounské péče. Nelze-li toto právo dítěte z nějakého závažného důvodu naplnit a je nutné ho vyřadit z evidence pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče, musí být takový krok krajského úřadu nejen řádně odůvodněný, ale i přezkoumatelný, a výsledkem postupu krajského úřadu tak musí být v tomto případě vydání správního rozhodnutí, kterým se zasahuje do práva dítěte na zajištění náhradní rodinné péče (viz § 9 a § 67 spr. řádu). Nelze přitom argumentovat tím, že zák. o soc. práv. ochraně dětí nepředepisuje krajskému úřadu vydat rozhodnutí o vyřazení dítěte z evidence v případě závažných překážek, které brání zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče. Zákon totiž formu vyřazení dítěte z evidence vůbec neupravuje a zvláštní úpravu stanoví pouze pro vyřazení žadatele z evidence krajského úřadu (viz níže). Proto se podpůrně uplatní obecná úprava § 9 a § 67 spr. řádu, ze které vyplývá, že jakmile se postup správního orgánu dotýká práv jmenovitě určené osoby ve smyslu založení, změny nebo zrušení nějakého práva, je nezbytné o tom vydat rozhodnutí. 

	Z § 24d odst. 1 písm. b) bod 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí vyplývá, že krajský úřad vyřadí žadatele z jím vedené evidence žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče mj. na základě rozhodnutí o osvojení nebo o svěření dítěte do pěstounské péče, pokud žadatel nežádá o osvojení dalšího dítěte nebo o svěření dalšího dítěte do pěstounské péče. Je třeba zdůraznit, že toto ustanovení se vztahuje jak na situaci, kdy žadatelé již v původní žádosti uvedli, že mají zájem převzít do své péče dvě nebo více dětí, tak i na situaci, kdy žadatelé projeví zájem o svěření více dětí do náhradní rodinné péče až poté, když jsou zařazeni do evidence krajského úřadu pro účely zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče. Ačkoliv žadatelé v žádosti, na jejímž základě prováděl krajský úřad jejich odborné posouzení a rozhodl o zařazení žadatelů do evidence, uvedou záměr převzít do náhradní rodinné péče pouze jedno dítě, případně jednu sourozeneckou skupinu, nelze vyloučit, že žadatelé v průběhu zařazení v evidenci krajského úřadu svůj předchozí záměr přehodnotí. Krajskému úřadu pak v takovém případě nic nebrání v tom, aby provedl nové odborné posouzení žadatelů ve smyslu sociálního, zdravotního i psychologického vyšetření a zhodnotil předpoklady žadatelů ke svěření více dětí do náhradní rodinné péče. 

	Vyřazení žadatele z evidence provede krajský úřad vždy, pokud o to žadatel sám požádá. Na rozdíl od žádosti o přerušení zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče zákon nevyžaduje, aby žádost byla podána písemně a byla odůvodněna. Žadatel tak může o vyřazení z evidence požádat i ústně do protokolu při osobním jednání na krajském úřadě a bez uvedení důvodů. Krajský úřad může rozhodnout z moci úřední o vyřazení žadatele z evidence, pokud zjistí vážné překážky bránící tomu, aby žadatele vybral jako vhodného osvojitele nebo pěstouna pro některé dítě ze své evidence. Těmito překážkami mohou být podstatné a závažné změny v osobních a rodinných poměrech žadatele, ke kterým došlo v období od zařazení žadatele do evidence krajského úřadu, např. rozvod manželství v případě společné žádosti manželů, trvalé nebo dlouhodobější zhoršení zdravotního stavu, změny v sociálních a bytových poměrech žadatele apod. V případě, že žadatelé zařazení v evidenci žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče oznámí příslušnému krajskému úřadu, že převzali do své náhradní péče dítě, aniž by toto převzetí bylo zprostředkováno postupem podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí, není samotné převzetí dítěte důvodem k vyřazení žadatelů z evidence. Oznámení je však třeba učinit ve lhůtě stanovené v rozhodnutí krajského úřadu o zařazení žadatelů do evidence, tj. do 15 dnů od převzetí dítěte. Vzhledem k tomu, že v důsledku převzetí dítěte došlo ke změně skutečností rozhodných pro zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče, je nutné provést nové posouzení situace v rodině žadatele. Podle výsledků přešetření bude možné: 
 
- ponechat žadatele v evidenci, 
 
- přerušit zprostředkování na dobu určitou podle § 24b odst. 1 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, 
 
- vyřadit žadatele z evidence. 
	Případné vyřazení žadatele z evidence musí být v rozhodnutí důkladně a pečlivě odůvodněno. Dojde-li krajský úřad k závěru, že přijetí dalšího dítěte žadatelem není v dané chvíli vhodné, a přitom nebudou dány důvody pro vyřazení žadatelů z evidence, bude vhodné zprostředkování přerušit, nejlépe na základě žádosti samotných žadatelů, kterým by měl být důvod přerušení vysvětlen, včetně upozornění na oprávnění krajského úřadu rozhodnout o přerušení zprostředkování z moci úřední podle § 24b odst. 1 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 
 
	Další zákonný důvod pro rozhodnutí krajského úřadu o vyřazení žadatele z evidence představuje porušení ohlašovací povinnosti o změně skutečností rozhodných pro zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče, která byla žadateli uložena v rozhodnutí krajského úřadu o zařazení do evidence podle § 22 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Porušení ohlašovací povinnosti však musí být krajským úřadem vyhodnoceno jako závažné, ať už z hlediska důležitosti neohlášených změn, které nastaly v životní a rodinné situace žadatele, nebo z hlediska délky prodlení se splněním ohlašovací povinnosti. Důvodem k vyřazení žadatelů z evidence může být např. neoznámení přijetí dítěte do rodiny, které nebylo zprostředkováno krajským úřadem, neboť takové jednání je možné kvalifikovat jako závažné porušení povinnosti sdělovat změny v údajích rozhodných pro zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče podle § 24c odst. 1 písm. b) bod 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Přijetí dítěte do rodiny znamená vždy zásadní zásah do poměrů rodiny. Je nutné vždy posoudit všechny okolnosti případu (včetně okolnosti, zda převzetí dítěte není výsledkem nezákonného zprostředkování realizovaného osobami, které k tomu nejsou oprávněny) a důvody vyřazení přesně specifikovat a doložit. V případě společné žádosti manželů může být jako závažné porušení ohlašovací povinnosti hodnocena situace, kdy manželé neohlásí krajskému úřadu, že již spolu nežijí v rodinné domácnosti, nebo že již dokonce u soudu probíhá řízení o rozvodu manželství. 

	Posledním zákonným důvodem, pro který může krajský úřad z moci úřední rozhodnout o vyřazení žadatele z evidence, je nerespektování výzvy krajského úřadu, aby se žadatel opětovně účastnil přípravy k přijetí dítěte do rodiny nebo alespoň určité části odborné přípravy. Toto ustanovení navazuje na oprávnění krajského úřadu podle § 22 odst. 10 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, aby kdykoliv v době zařazení žadatele v evidenci krajského úřadu provedl nové odborné posouzení žadatele, pokud to považuje za potřebné. Neúčast na přípravě k přijetí dítěte do rodiny je však pouze fakultativním důvodem pro vyřazení žadatele z evidence v závislosti na správním uvážení krajského úřadu. 

K odst. 2 
 
	Krajský úřad je povinen vydat správní rozhodnutí o vyřazení žadatele z evidence v případě, že důvodem pro vyřazení jsou závažné překážky bránící ve zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče, závažné porušení ohlašovací povinnosti žadatele nebo porušení povinnosti žadatele zúčastnit se na výzvu krajského úřadu opakované přípravy k přijetí dítěte do rodiny. Ve všech těchto případech rozhoduje krajský úřad o vyřazení žadatele formou rozhodnutí podle § 67 spr. řádu a nesmí rozhodnout pouze formou usnesení. Naopak v případě, že krajský úřad vyřazuje žadatele z evidence na základě pravomocného rozsudku soudu o osvojení dítěte nebo o svěření dítěte do pěstounské péče, anebo na základě žádosti samotného žadatele, je rozhodování ve věci vyřazení nadbytečné. Proto se v těchto dvou případech žádné rozhodnutí nevydává s tím, že krajský úřad žadatele o vyřazení z evidence písemně vyrozumí a současně o tom učiní záznam do spisové dokumentace. 

K odst. 3 
 
	Vyřazení žadatele z evidence krajského úřadu pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče musí krajský úřad oznámit především obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností, u kterého žadatel podal žádost o zařazení do evidence a v jehož obvodu se nachází místo trvalého pobytu žadatele. Obecní úřad obce s rozšířenou působností na základě oznámení krajského úřadu uzavře spisovou dokumentaci o žadateli označenou spisovou značkou A nebo spisovou značkou P a současně poznamená datum vyřazení žadatele z evidence krajského úřadu v rejstříku žadatelů (rejstřík A, rejstřík B) v souladu se spisovou směrnicí MPSV č.j. 2013/26780-21 ze dne 19. září 2013 a současně ukončí zápis o žadateli v rejstříku žadatelů (rejstřík A a rejstřík P). O vyřazení žadatele o zprostředkování pěstounské péče z evidence krajského úřadu je dále třeba vyrozumět subjekty, které s tímto žadatelem uzavřely dohodu o výkonu pěstounské péče podle § 47b zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Těmito subjekty může být obecní úřad, obecní úřad obce s rozšířenou působností, je-li odlišný od obecního úřadu obce s rozšířenou působností podle místa trvalého pobytu žadatele, krajský úřad, je-li odlišný od krajského úřadu příslušného k vyřazení žadatele z evidence, nebo právnická nebo fyzická osoba, která s žadatelem uzavřela dohodu o výkonu pěstounské péče v souladu s pověřením k uzavírání dohod podle § 48 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

K odst. 4 
 
	Informaci o tom, že rozsudek o osvojení dítěte nebo o svěření dítěte do pěstounské péče nabyl právní moci a ke kterému datu, je povinen krajskému úřadu bezodkladně sdělit obecní úřad obce s rozšířenou působností, který je v soudním řízení o osvojení dítěte a o svěření dítěte do pěstounské péče zpravidla jmenován opatrovníkem dítěte v souladu s § 434 a § 469 z. ř. s. 

Související ustanovení: 

 § 22 odst. 6, 10 - vedení evidence pro zprostředkování osvojení a pěstounské péče krajským úřadem, § 24b - přerušení zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče krajským úřadem 

Související předpisy: 

 § 796 a § 958 obč. zák., - § 434 a § 469 z. ř. s., - § 9 a § 67 spr. řádu, - směrnice o vedení spisové dokumentace 

 § 24d 

Postup ministerstva při zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče 

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: Ministerstvo práce a sociálních věcí již nebude nadále příslušné ke zprostředkování náhradní rodinné péče. Ministerstvu však zůstane zachována možnost vstupu do evidence dětí nebo žadatelů vedených krajskými úřady za účelem kontroly. Na základě poznatků z těchto evidencí nebo na základě informací získaných z jiných zdrojů bude Ministerstvo práce a sociálních věcí oprávněno dávat podněty krajským úřadům ke zprostředkování náhradní rodinné péče pro konkrétní dítě. Dožádaný krajský úřad je povinen se podnětem ministerstva nejen zabývat, ale je také povinen ministerstvo následně vyrozumět o tom, jak byl podaný podnět vyřízen, zejména výsledek projednání podnětu ministerstva v poradním sboru pro zprostředkování náhradní rodinné péče (tj. zda byl žadatel doporučený ministerstvem vybrán jako vhodný osvojitel nebo pěstoun pro konkrétní dítě) nebo zda se pro konkrétní dítě podařilo krajskému úřadu vyhledat vhodného osvojitele nebo pěstouna (v situaci, kdy ministerstvo zašle krajskému úřadu podnět ke zprostředkování náhradní rodinné péče pro konkrétní dítě bez doporučení určitého vhodného osvojitele nebo pěstouna). 

K § 24d 
 
	Podle § 24d zák. o soc.-práv. ochraně dětí může MPSV dávat krajskému úřadu podněty ke zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče ve vztahu k dětem, které jsou zařazeny v evidenci dětí vedené krajským úřadem. Krajský úřad je povinen se těmito podněty zabývat. Vzhledem k dikci zákona "ministerstvo je oprávněno podávat krajskému úřadu podněty ke zprostředkování", je však nepochybné, že i přes zmíněné oprávnění ministerstva je zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče v těchto případech ve výlučné pravomoci krajského úřadu. Podnět ministerstva není pro krajský úřad nijak závazný a má pouze doporučující povahu. Obdobně jako krajskému úřadu může dávat MPSV podněty ke zprostředkování osvojení také Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí ve vztahu k dětem, které jsou zařazeny v evidenci tohoto úřadu pro účely zprostředkování osvojení v cizině. 

	Není stanovena žádná specifická úprava způsobu, kterým je krajský úřad povinen postupovat v případech, kdy se zabývá podněty ministerstva. Na základě postoupeného podnětu a dalších shromážděných podkladů krajský úřad zhodnotí, zda jsou žadatelé doporučení ministerstvem skutečně vhodnými osvojiteli nebo pěstouny ve vztahu k určitému dítěti či nikoliv. Výsledek svého posouzení krajský úřad písemně oznámí MPSV. Přístup MPSV do evidence dětí a evidence žadatelů vedené krajským úřadem je v zákoně založen pro potřeby realizace kontrolních oprávnění ministerstva. Ministerstvo je jako ústřední orgán státní správy oprávněno a zároveň i povinno kontrolovat výkon státní správy na úseku zprostředkování náhradní rodinné péče, který je svěřen do přenesené působnosti krajských úřadů, a to v souladu s § 92a písm. b) krajského zřízení. 

Související ustanovení: 

 § 24 - zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče krajským úřadem 

Související předpisy: 

 § 92a krajského zřízení 

 § 25 

Zprostředkování osvojení Úřadem 

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Ve vztahu k cizině lze zprostředkovat pouze osvojení, tj. zajištění takové formy péče o dítě v rodině, která vytváří mezi osvojitelem a dítětem vztah, jaký je mezi rodiči a dětmi. Osvojení ve vztahu k cizině vychází z Úmluvy o ochraně dětí a spolupráci při mezinárodním osvojení, která stanoví pravidla i postup příslušných orgánů při realizaci osvojení do ciziny a z ciziny. Návrh na ratifikaci uvedené úmluvy [byl úspěšně] projednáván příslušnými orgány současně s tímto návrhem zákona [a Úmluva byla vyhlášena pod č. 43/2000 Sb. m. s.]. 

	V České republice bude orgánem zajišťujícím takové osvojení Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí. Pro tyto účely vede tento Úřad potřebnou evidenci, a to dětí vhodných k osvojení [v cizině] a žadatelů vhodných stát se osvojiteli jak z České republiky, tak i z ciziny; pro vedení evidence platí v zásadě stejná pravidla jako pro vedení evidence podle § 22. 

	Při zprostředkování osvojení bude Úřad spolupracovat s orgány nebo jinými subjekty, které jsou obdobnou činností pověřeny v cizině. Uvedený postup tak zabrání možnému zneužití institutu osvojování dětí do ciziny a umožní i zjišťovat, v jakých poměrech bude dítě v cizině žít. 

	Bude-li zprostředkováno osvojení v České republice, bude Úřad postupovat v zásadě stejně, jako bude postupovat při zprostředkování osvojení ministerstvo. 

K § 25 
 
	V České republice je důsledně uplatňován princip subsidiarity mezinárodních osvojení v souladu s čl. 21 písm. b) Úmluvy o právech dítěte, podle kterého lze osvojení v cizí zemi považovat za náhradní způsob péče o dítě, pokud dítě nemůže být předáno do výchovy rodině osvojitele nebo o ně nemůže být pečováno jiným vhodným způsobem v zemi jeho původu. Zprostředkovat osvojení v cizině je tak možné pouze pro nezletilé děti, pro které se nepodaří zajistit náhradní rodinnou péči v České republice (ve formě osvojení, pěstounské péče, svěření do péče jiné osoby než rodiče nebo osobní péče poručníka). Výlučně vnitrostátní zprostředkování náhradní rodinné péče v rámci České republiky se pro dítě provádí pouze v období šesti měsíců od okamžiku, kdy je dítě zařazeno do evidence krajského úřadu pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče podle § 22 odst. 2. Po uplynutí této lhůty jsou údaje o dítěti postoupeny Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí a dítě je souběžně zařazeno jak v evidenci tohoto úřadu pro účely zprostředkování osvojení v cizině, tak zůstává zařazeno také v evidenci krajského úřadu pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče dítěti na území České republiky. Prioritou je přitom vždy vyhledání vhodné náhradní rodiny pro dítě v České republice. 

	Pro Českou republiku jsou při zprostředkování osvojení dítěte ve vztahu k cizině závazná pravidla stanovená Úmluvou o ochraně dětí a spolupráci při mezinárodním osvojení (dále jen "Úmluva"), která byla přijata v Haagu dne 29. května 1993 a vstoupila v platnost dne 1. května 1995. Pro Českou republiku vstoupila v platnost dne 1. června 2000 a vyhlášena byla pod č. 43/2000 Sb. m. s. Aktuálně má tato haagská Úmluva již 93 smluvních stran, včetně většiny evropských států, USA nebo Číny, mezi smluvními stranami však stále chybí některé významné státy, jako je např. Rusko a Ukrajina. Cílem haagské Úmluvy je podle čl. 1 
 
a) vytvořit záruky, aby se mezinárodní osvojení uskutečňovala v nejlepším zájmu dítěte a respektovala jeho základní práva uznávaná mezinárodním právem; 
 
b) vytvořit systém spolupráce mezi smluvními státy zajišťující, aby byly tyto záruky respektovány, a tak se předcházelo únosům, prodeji a obchodování s dětmi; 
 
c) zabezpečit ve smluvních státech uznávání osvojení uskutečněných v souladu s Úmluvou. 
	 Úmluva se použije v případech, kdy dítě, jehož obvyklé bydliště je v jednom smluvním státě ("stát původu"), bylo přemístěno, je přemisťováno nebo má být přemístěno do jiného smluvního státu ("přijímající stát") buď po svém osvojení ve státě původu manželi, nebo jednou osobou s obvyklým bydlištěm v přijímajícím státě nebo za účelem takového osvojení v přijímajícím státě nebo ve státě původu. Každý smluvní stát je povinen určit ústřední orgán pro výkon povinností uložených Úmluvou - může se jednat o jeden státní orgán nebo v případě federálně členěných států o více státních orgánů (např. v Německu, Rakousku, Austrálii atd.). V České republice byl plněním úkolů ústředního orgánu pověřen Úřad. Na základě čl. 9 až 11 Úmluvy jsou v některých státech vedle ústředních orgánů pověřeny plněním úkolů v procesu mezinárodního osvojení rovněž tzv. pověřené (akreditované) organizace, což ale zatím neplatí o České republice, kde za realizaci opatření podle Úmluvy odpovídá výlučně Úřad. 
 
	Zájemci o osvojení, kteří mají obvyklé bydliště v některém smluvním státě a přejí si osvojit dítě s obvyklým bydlištěm v jiném smluvním státě, podají žádost ústřednímu orgánu státu, v němž mají obvyklé bydliště. Tento ústřední orgán provede šetření, zda jsou žadatelé způsobilí a vhodní stát se osvojiteli, a připraví zprávu obsahující informace o jejich totožnosti, způsobilosti a vhodnosti stát se osvojiteli, o poměrech, v nichž žijí, rodinných poměrech a zdravotním stavu, sociálním prostředí, důvodech pro osvojení, schopnosti osvojit dítě z ciziny a charakteristiky dětí, o které by mohli kvalifikovaně pečovat. Ústřední orgán přijímajícího státu zašle zprávu o osvojitelích ústřednímu orgánu státu původu dítěte. 

	Rozhodnutí ve státě původu dítěte o tom, že dítě bude svěřeno do péče budoucím osvojitelům, může být vydáno pouze za předpokladu, pokud 
 
a) ústřední orgán tohoto státu ověřil, že budoucí osvojitelé se svěřením dítěte do své péče souhlasí; 
 
b) ústřední orgán přijímajícího státu toto rozhodnutí schválil, pokud je takové schválení požadováno právem tohoto státu nebo ústředním orgánem státu původu; 
 
c) ústřední orgány obou států souhlasily s provedením osvojení a 
 
d) bylo zjištěno, že budoucí osvojitelé jsou vhodní a způsobilí stát se osvojiteli a že dítěti je nebo bude povolen vstup a trvalý pobyt v přijímajícím státě. 
	Ústřední orgány přijímajícího státu a státu původu dítěte jsou povinny se vzájemně informovat o postupu osvojení a o opatřeních přijatých pro jeho dokončení, jakož i o pokroku během zkušebního umístění před osvojením dítěte, pokud je zkušební doba vyžadována. Úmluva stanoví záruku, že osvojení, u kterého příslušný orgán státu, kde k osvojení dítěte došlo, potvrdil, že bylo provedeno v souladu s touto Úmluvou, bude zákonným postupem uznáno ve všech ostatních smluvních státech. Z pravidel stanovených haagskou Úmluvou vychází rovněž úprava zprostředkování osvojení Úřadem v § 25 a § 26 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 
K odst. 1, 2, 3 a 9 
	Úřad vede pro účely zprostředkování osvojení ve vztahu k cizině evidenci dětí, které mají na území České republiky trvalý pobyt, dětí, které jsou na území České republiky oprávněny trvale pobývat (děti - cizinci, které jsou rozhodnutím soudu svěřeny do náhradní institucionální péče na území ČR), a dětí, které na území České republiky pobývají přechodně po dobu delší než 90 dnů. Podmínkou pro zařazení těchto dětí do evidence Úřadu je, že 
 
a) uplynula lhůta 6 kalendářních měsíců ode dne zařazení dítěte do evidence krajského úřadu, během které se nepodařilo pro dítě zprostředkovat osvojení nebo pěstounskou péči na území České republiky, 
 
b) krajský úřad po uplynutí lhůty 6 měsíců vyhodnotil, že podle shromážděných podkladů nelze předpokládat, že by v dohledné době bylo dítěti zprostředkováno osvojení nebo pěstounská péče na území České republiky, ani nelze reálně očekávat, že by péči o dítě mohla převzít osoba příbuzná nebo blízká dítěti [viz § 22 odst. 9 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí], 
 
c) Úřad na základě kopie spisové dokumentace o dítěti, která mu byla postoupena krajským úřadem, případně na základě doplnění a aktualizace údajů o dítěti vyhodnotí, že dané dítě splňuje předpoklady pro osvojení v cizině (i s přihlédnutím na rodinné vazby dítěte v České republice, jeho věk a názor samotného dítěte). 
	Pro děti s pobytem (obvyklým bydlištěm) na území České republiky, které jsou zařazeny v evidenci Úřadu, vybírá Úřad vhodné osvojitele z evidence žadatelů s obvyklým bydlištěm mimo území České republiky. Z důvodu nesplnění podmínky obvyklého bydliště mimo území České republiky nemohou být do evidence Úřadu zařazeni zejména žadatelé, kteří mají na území České republiky trvalý pobyt nebo zde přechodně pobývají po dobu nejméně 1 roku v souladu se zákonem č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců na území České republiky. Žadatelé o osvojení nezletilého dítěte z České republiky, kteří mají obvyklé bydliště v cizině, se s žádostí o zařazení do evidence obrací na Úřad prostřednictvím ústředního orgánu ve státě svého obvyklého bydliště. 
	Žádost cizozemského žadatele o zařazení do evidence Úřadu musí obsahovat náležitosti stanovené haagskou Úmluvou, § 21 odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a podpůrně správním řádem. Jako přílohy žádosti musí žadatelé předložit: 
 
a) vyplněný dotazník, který obsahuje osobní údaje žadatele, údaje o jeho rodině, majetkových a sociálních poměrech, 
 
b) zprávu o sociálním šetření - vypracovanou příslušným sociálním pracovníkem ve státě obvyklého bydliště žadatelů, 
 
c) zprávu o posouzení osobnosti - vypracovanou psychologem, případně jinou k tomu oprávněnou osobou v přijímajícím státě, včetně vyšetření se zaměřením na odhalení případné psychopatologie, 
 
d) zprávu o posouzení zdravotního stavu žadatele - vypracovanou k tomu příslušným lékařem ve státě obvyklého bydliště žadatelů, 
 
e) schválení žádosti o osvojení - schválení musí být provedeno příslušným ústředním orgánem přijímajícího státu, musí obsahovat výslovné určení, že žadatelé jsou vhodní a způsobilí k osvojení podle práva přijímajícího státu a musí obsahovat i charakteristiku dětí, o které jsou schopni žadatelé kvalifikovaně pečovat, 
 
f) souhlas žadatele s prováděním kontrol dítěte v termínech stanovených Úřadem, 
 
g) osvědčení o bezúhonnosti žadatele - výpis, příp. opis z Rejstříku trestů, 
 
h) kopie osobních dokladů - cestovní doklad, občanský průkaz, 
 
i) rodný a oddací list žadatele, 
 
j) doklad o zaměstnání a potvrzení příjmů, 
 
k) fotodokumentaci - minimálním obsahem fotodokumentace by měly být fotografie žadatelů a jejich bytových podmínek. 
	Jako přílohy se předkládají originály dokumentů nebo jejich ověřené kopie. Žádost o zařazení do evidence žadatelů o osvojení dítěte z České republiky, stejně tak i přílohy žádosti musí být předloženy v českém jazyce. V případě, že dokumenty, které jsou součástí žádosti, ani sama žádost nejsou v českém jazyce, musí být předložen jejich originál opatřený ověřeným českým překladem. Náklady na překlady dokumentů nese žadatel o zprostředkování osvojení dítěte z České republiky. S podáním žádosti není spojena žádná poplatková povinnost. Přílohy, které jsou součástí žádosti o zařazení do evidence žadatelů o osvojení, musí být v průběhu zprostředkování osvojení (tj. během doby, po kterou je žadatel zařazen v evidenci Úřadu) pravidelně, nejméně jednou za rok, řádně aktualizovány. 
 
	Dnem, kdy je žádost o zařazení do evidence žadatelů doručena Úřadu od ústředního orgánu ve státě obvyklého bydliště žadatelů, je zahájeno správní řízení o žádosti o zařazení do evidence žadatelů o zprostředkování osvojení dítěte z České republiky do ciziny. O zahájení správního řízení Úřad zašle žadateli vyrozumění o zahájení řízení. V případě, že žádost neobsahuje veškeré náležitosti, Úřad řízení usnesením přeruší podle § 64 odst. 1 písm. a) spr. řádu a vyzve žadatele k doplnění chybějících dokladů či údajů. Pro doplnění Úřad stanoví lhůtu a poučí žadatele o následcích neodstranění nedostatků žádosti ve stanové lhůtě. V případě, že žadatel nesplní povinnost odstranit nedostatky žádosti ve stanovené lhůtě, Úřad řízení usnesením zastaví podle § 66 odst. 1 písm. c) spr. řádu. 

	V rámci řízení o zařazení Úřad posuzuje soulad žádosti s českým veřejným pořádkem a s haagskou Úmluvou a provádí odborné posouzení žadatele v rozsahu kritérií stanovených v § 27 odst. 2 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. V rámci odborného posouzení žadatele může provést doplnění podkladů, které mu byly předloženy žadatelem a ústředním orgánem ve státě obvyklého bydliště žadatele, zejména může přezkoumat obsah a závěry zprávy o psychologickém vyšetření žadatele. Na základě podané žádosti a odborného posouzení žadatele vydá Úřad rozhodnutí o tom, zda se žadatel zařazuje do evidence fyzických osob vhodných k osvojení dítěte z České republiky. Žadatel má právo seznámit se před vydáním rozhodnutí se spisovou dokumentací, která je podkladem pro vydání rozhodnutí, a vyjádřit se k ní v souladu s § 36 odst. 3 a § 38 spr. řádu. 

	Rozhodnutí o zařazení do evidence, případně o zamítnutí žádosti se doručuje přímo do vlastních rukou žadatelů. Rozhodnutí se doručuje v českém jazyce, náklady na překlad rozhodnutí nese žadatel. Žadatel má lhůtu 15 dnů od doručení pro podání odvolání v případě, že s rozhodnutím nesouhlasí. Odvolání se podává k Ministerstvu práce a sociálních věcí prostřednictvím Úřadu. 

	Na základě spisové dokumentace dítěte, spisové dokumentace žadatelů a odborného posouzení ohledně vzájemné vhodnosti dítěte a žadatele provede Úřad výběr konkrétních žadatelů, kteří mají obvyklé bydliště v cizině, jako vhodných osvojitelů pro dítě s obvyklým bydlištěm v České republice. V tomto je postup Úřadu při výběru žadatele jako vhodného osvojitele pro konkrétní dítě obdobný postupu krajského úřadu podle § 24 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, jak ostatně výslovně stanoví § 26 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Rozdíl spočívá v tom, že o výběru neinformuje Úřad žadatele přímo, ale prostřednictvím ústředního orgánu ve státě obvyklého bydliště žadatele, kterému zašle oznámení o tom, že byl vybrán jako potencionální osvojitel pro osvojení dítěte z České republiky. Oznámení o výběru žadatele obsahuje rovněž psychologickou zprávu o dítěti, zprávu o zdravotním stavu dítěte, zprávu o sociální situaci dítěte, prohlášení o osvojitelnosti dítěte, vyhodnocení vhodnosti žadatele a aktuální fotografii dítěte 

	Doručením oznámení o vhodnosti vznikne žadateli s obvyklým bydlištěm v cizině právo, aby se v souladu s § 24 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí ve spojení s § 26 zák. o soc.-práv. ochraně dětí osobně seznámil s dítětem, pro které byl vybrán jako vhodný osvojitel. V případě, že cizozemský žadatel projeví zájem o seznámení se s dítětem na území České republiky, sjedná Úřad po dohodě se zařízením, ve kterém je dítě umístěno, termín návštěvy žadatelů. Seznámení zahraničního žadatele s dítětem je přítomen odborný zaměstnanec Úřadu anebo je na dožádání zajištěna přítomnost zaměstnance obecního úřadu obce s rozšířenou působností, v jehož evidenci je dítě zařazeno. Zahraniční žadatel by měl v rámci seznamování strávit s dítětem alespoň týden až 14 dnů. O průběhu návštěvy žadatele u dítěte pořizuje pověřený zaměstnanec Úřadu nebo obecního úřadu obce s rozšířenou působností záznam, a to i ve spolupráci se zaměstnanci zařízení, ve kterém je dítě umístěno. 

	Po seznámení s dítětem je žadatel povinen Úřadu sdělit, zda má v úmyslu převzít navrhované dítě do péče se záměrem ho v budoucnu osvojit či nikoliv. Ústřední orgán přijímajícího státu vydá a zašle Úřadu souhlas s provedením osvojení podle čl. 17 písm. c) haagské Úmluvy. Spolu se souhlasem ústředního orgánu přijímajícího státu zašle žadatel prostřednictvím ústředního orgánu přijímajícího státu návrh na svěření dítěte do péče před osvojením podle § 826 a § 827 obč. zák. Návrh se podává v českém jazyce, nebo v cizojazyčném originálu spolu s překladem do českého jazyka. V souladu s § 428 odst. 2 z. ř. s. je k rozhodnutí o svěření dítěte do péče před osvojením příslušný soud, v jehož obvodu je sídlo Úřadu. To znamená, že pro toto řízení je založena výlučná místní příslušnost Městskému soudu v Brně. 

	Pokud je soudem pravomocně rozhodnuto o svěření dítěte do péče před osvojením do ciziny, mohou si zahraniční žadatelé převzít dítě z péče zařízení, ve kterém je dítě umístěno, a vycestovat s dítětem do přijímajícího státu (státu obvyklého bydliště žadatelů). Jestliže dítě nemělo dosud vystavený cestovní doklad, Úřad ve spolupráci se zařízením a místně příslušným obecním úřadem obce s rozšířenou působností zajistí vystavení cestovního dokladu. Zahraniční žadatel, kterému bylo dítě svěřeno do péče před osvojením, obdrží při převzetí dítěte platný cestovní doklad dítěte, rodný list dítěte, propouštěcí zdravotní zprávu, průkaz zdravotní pojišťovny a očkovací průkaz dítěte. 

	Po svěření dítěte do péče před osvojením do ciziny má ústřední orgán přijímajícího státu, případně pověřená organizace přijímajícího státu povinnost zasílat Úřadu zprávy o prošetření situace dítěte v rodině a kvalitě poskytované péče (tzv. follow-up reports) podle čl. 20 haagské Úmluvy. Příslušný pracovník, pověřený v přijímajícím státě k vypracování takových zpráv, navštíví rodinu a provede šetření. O šetření vypracuje zprávu, ke které bude přiložena aktuální lékařská zpráva a fotografie dítěte spolu s ostatními členy rodiny. Termíny pro vypracování zpráv o dítěti jsou stanoveny Úřadem, zpravidla by se mělo jednat alespoň o 5 zpráv v průběhu prvních 12 měsíců pobytu dítěte v přijímajícím státě a alespoň 4 zprávy v průběhu dalších 3 let pobytu dítěte v přijímajícím státě. Takto vypracované zprávy spolu s jejich překladem do českého jazyka zašle Úřadu příslušný ústřední orgán, příp. pověřená organizace přijímajícího státu. Pokud v rámci šetření zjistí pověřený sociální pracovník závažné problémy ve výchově dítěte nebo v adaptaci dítěte na život v přijímajícím státě a dojde k závěru, že další umístění dítěte v péči budoucích osvojitelů není v nejlepším zájmu dítěte, ústřední orgán přijímajícího státu musí neprodleně informovat o této skutečnosti Úřad a podniknout opatření potřebná pro ochranu dítěte, zejména zajistit odebrání dítěte z péče budoucích osvojitelů, zajistit dítěti jinou dočasnou péči a zařídit jeho navrácení do České republiky, vyžaduje-li to zájem dítěte (viz čl. 21 haagské Úmluvy). 

	Zpravidla po 6 měsících od svěření dítěte do péče před osvojením v přijímajícím cizím státě a po předložení 3 zpráv o situaci dítěte v nové rodině mohou žadatelé, jimž je dítě svěřeno do péče před osvojením, podat žádost k Úřadu na vydání rozhodnutí o udělení souhlasu k osvojení dítěte do ciziny, a to v souladu s § 35 odst. 2 písm. i) zák. o soc.-práv. ochraně dětí a v souladu s § 796 odst. 1 obč. zák. O žádosti se rozhoduje ve správním řízení. Žádost se podává prostřednictvím příslušného ústředního orgánu přijímajícího státu spolu s překladem do českého jazyka. Řízení o vydání souhlasu s osvojením nezletilého dítěte do ciziny je zahájeno dnem doručení žádosti budoucích osvojitelů Úřadu. Úřad vydá rozhodnutí ve lhůtách určených v § 71 spr. řádu. Proti rozhodnutí Úřadu o neudělení souhlasu s osvojením dítěte v cizině se mohou žadatelé odvolat k Ministerstvu práce a sociálních věcí. Odvolání má odkladný účinek. Rozhodnutí Úřadu o udělení souhlasu k osvojení dítěte v cizině je nezbytnou podmínkou k tomu, aby mohlo být následně v přijímajícím státě, tj. ve státě obvyklého bydliště žadatelů, rozhodnuto o osvojení dítěte. 

	Jakmile dojde k osvojení dítěte z České republiky v cizině, přijímající stát o této skutečnosti uvědomí stát původu tím, že ústřední orgán zašle Úřadu doklad ve smyslu čl. 23 haagské Úmluvy, kde potvrdí, že osvojení bylo provedeno v souladu s haagskou Úmluvou. Úřad pak o skončení procesu osvojení dítěte z České republiky do ciziny, který je završen rozhodnutím o osvojení dítěte vydaným cizozemským soudem ve státě obvyklého bydliště žadatelů (přijímající stát), informuje krajský úřad, v jehož evidenci bylo dítě zařazeno pro účely vnitrostátního zprostředkování náhradní rodinné péče, dále obecní úřad obce s rozšířenou působností podle místa trvalého pobytu dítěte a rovněž příslušný matriční úřad v souladu s § 25 odst. 9 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Závěrem je možné k tématu zprostředkování osvojení dítěte z České republiky do ciziny uvést, že v průměru se jedná zhruba o 30 až 40 dětí za rok, u kterých Úřad zprostředkuje jejich svěření do péče před osvojením žadatelům s obvyklým bydlištěm v cizině, kteří jsou zařazeni v evidenci Úřadu a jsou Úřadem vybráni jako vhodní osvojitelé pro dítě s bydlištěm na území České republiky. Podle výroční zprávy o činnosti Úřadu bylo v agendě mezinárodního osvojení k 31. 12. 2016 vedeno 399 „živých“ spisů dětí a 176 „živých“ spisů žadatelů o osvojení dítěte z České republiky. Do péče před osvojením do ciziny bylo po zprostředkování Úřadem svěřeno soudem v roce 2015 a v roce 2016 shodně celkem 36 dětí z České republiky, z toho nejvíce do Švédska, na Island, do Itálie, Německa a Rakouska, dále též do Dánska, Španělska, Nizozemí a Slovinska. Nicméně ještě v letech 2013 a 2014 se jednalo o 56, respektive 54 dětí svěřených do péče před osvojením do ciziny, přičemž v jednom případě bylo zprostředkováno osvojení dítěte i mimo Evropu, konkrétně do USA. 

	 Zákon o sociálně-právní ochraně dětí v § 25 odst. 1 předpokládá, že Úřad vede rovněž evidenci žadatelů s pobytem a obvyklým bydlištěm na území České republiky, kteří mají zájem o zprostředkování osvojení dítěte s obvyklým bydlištěm v cizině, a dále evidenci dětí s obvyklým bydlištěm v cizině, které by mohly být osvojeny v České republice. Zároveň však zákon v § 25 odst. 2 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí stanoví, že děti s obvyklým bydliště v cizině jsou do evidence Úřadu zařazovány na základě oznámení ústředních orgánů nebo pověřených organizací ve státě původu dítěte. V praxi však bohužel ústřední orgány ostatních smluvních států haagské Úmluvy neoznamují českému Úřadu údaje o dětech, které mají obvyklé bydliště na jejich území a u kterých by přicházelo v úvahu jejich osvojení žadateli z České republiky. Evidence žadatelů a evidence dětí pro účely zprostředkování osvojení dítěte z ciziny do České republiky tak zatím nejsou adekvátně využívány. Snahou nicméně je navázat takovou spolupráci Úřadu s partnerskými ústředními orgány v cizině, aby v budoucnu mohl Úřad reálně zprostředkovávat rovněž osvojení dětí z ciziny do výchovy vhodných žadatelů s obvyklým bydlištěm na území České republiky. 

K odst. 4 a 5 
	Úřad je povinen vyřadit z evidence osobu s obvyklým bydlištěm v cizině, která je zařazena v evidenci žadatelů o zprostředkování osvojení dítěte z České republiky do ciziny, z obdobných důvodů, pro které povinně vyřazuje žadatele ze své evidence krajský úřad podle § 24c odst. 1 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tj. 
 
- na základě pravomocného rozhodnutí o osvojení dítěte z České republiky v cizině, 
 
- nastanou-li na straně zahraničního žadatele závažné překážky pro zprostředkování osvojení dítěte z České republiky, 
 
- poruší-li žadatel závažným způsobem povinnost oznamovat Úřadu podstatné změny ve svých osobních a rodinných poměrech, které jsou rozhodné pro zprostředkování osvojení dítěte z České republiky, a 
 
- požádá-li o vyřazení z evidence samotný žadatel. 
	Zásadní důvody, pro které nelze žadateli dále zprostředkovat osvojení dítěte z České republiky, se mohou týkat např. podstatných změn ve zdravotním stavu žadatele, změn v rodinných poměrech žadatele (rozvod nebo rozpad manželství), porušení podmínky bezúhonnosti žadatele, zásadní zhoršení majetkových poměrů žadatele apod. S výjimkou případu, kdy k vyřazení žadatele z evidence Úřadu dochází v důsledku úspěšného dokončení procesu osvojení dítěte z České republiky do ciziny, musí Úřad o vyřazení žadatele z evidence vydat správní rozhodnutí, které je přezkoumatelné v rámci odvolacího řízení před Ministerstvem práce a sociálních věcí. Úřad vyrozumí o vyřazení zahraničního žadatele ze své evidence rovněž partnerský ústřední orgán ve státě obvyklého bydliště žadatele, jehož prostřednictvím je podávána žádost o zařazení zájemce o osvojení dítěte z České republiky do evidence Úřadu, ačkoliv to zákon výslovně nevyžaduje. Vyplývá to však z povinnosti vzájemné spolupráce a informovanosti mezi jednotlivými ústředními orgány, které plní úkoly stanovené haagskou Úmluvou. 
K odst. 6 a 8 
 
	Evidence dětí s obvyklým bydlištěm na území České republiky, která je vedena Úřadem pro účely zprostředkování osvojení dítěte v cizině, obsahuje obdobné náležitosti jako evidence dětí, která je vedena příslušným krajským úřadem pro účely vnitrostátního zprostředkování náhradní rodinné péče podle § 22 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. To znamená, že evidence dětí je tvořena zejména spisovou dokumentací o dítěti, která obsahuje základní osobní údaje dítěte, údaje o rodinných a sociálních poměrech dítěte, rozhodnutí soudu o úpravě výchovy dítěte, zprávu o zdravotním stavu dítěte, doklady o splnění zákonných podmínek pro osvojení dítěte (souhlas rodičů, rozhodnutí soudu o tom, že není třeba souhlasu rodiče k osvojení dítěte), záznamy o návštěvách dítěte, včetně záznamů o jednání dítěte a vyjádření dítěte apod. Stejně jako krajský úřad může také Úřad obsah evidence a spisové dokumentace vedené o dítěti pro účely zprostředkování osvojení v cizině kdykoliv podle potřeby aktualizovat, a to zejména s přihlédnutím k době, po kterou je dítě v evidenci Úřadu zařazeno. Aktualizaci a doplnění údajů o dítěti může Úřad provádět přímo, bez dožádání jiných orgánů sociálně-právní ochrany dětí. Druhou možností je, že Úřad požádá o aktualizaci údajů o dítěti krajský úřad příslušný podle místa trvalého pobytu dítěte, neboť jak bylo zdůrazněno již výše, dítě je po celou dobu vedení v evidenci Úřadu i nadále souběžně zařazeno rovněž v evidenci krajského úřadu v souladu s principem subsidiarity mezinárodního osvojení, podle kterého má vždy přednost zajištění náhradní rodinné péče dítěti v zemi jeho původu oproti osvojení dítěte do ciziny. 

K odst. 7 
 
	V případě, že příslušný krajský úřad vytipuje ze své evidence žadatele, kteří by se mohli stát vhodnými osvojiteli nebo pěstouny dítěte, které je zařazeno v evidenci krajského úřadu a současně je také již zařazeno v evidenci Úřadu pro účely zprostředkování osvojení dítěte v cizině, je Úřad povinen na základě oznámení krajského úřadu přerušit proces zprostředkování osvojení dítěte z České republiky. Konkrétně z toho vyplývá, že jakmile je krajským úřadem vybrán vhodný žadatel pro osvojení určitého dítěte nebo pro jeho umístění do pěstounské péče v České republice, nemůže Úřad pro totéž dítě vybrat vhodného osvojitele z evidence žadatelů s obvyklým bydlištěm v cizině, kteří mají zájem o osvojení dítěte z České republiky do ciziny. Tato překážka pro zprostředkování osvojení dítěte Úřadem do ciziny trvá minimálně po dobu, po kterou má vybraný tuzemský žadatel o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče právo seznámit se s dítětem (30 dnů, s možností prodloužení až na 60 dnů), případně pak dále po dobu, než je českým soudem rozhodnuto o návrhu vybraného žadatele na svěření dítěte do péče před osvojením nebo do předpěstounské péče. Je-li soudem rozhodnuto o svěření dítěte do péče před osvojením nebo do předpěstounské péče v České republice, trvá přerušení zprostředkování osvojení dítěte Úřadem do ciziny až do doby, dokud soud nerozhodne o návrhu na osvojení dítěte nebo na svěření dítěte do pěstounské péče. 

Související ustanovení: 

 § 2 odst. 2 - osobní působnost zákona, § 20 odst. 1 - zprostředkování osvojení a pěstounské péče orgány sociálně-právní ochrany, § 21 odst. 4, 5 - postup obecního úřadu obce s rozšířenou působností při zprostředkování osvojení a pěstounské péče, § 22 odst. 2, 8 až 10 - vedení evidence pro zprostředkování osvojení a pěstounské péče krajským úřadem, § 24 odst. 1, 3 - zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče krajským úřadem, § 24b odst. 1 písm. b), c) - přerušení zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče krajským úřadem, § 27 odst. 2 - odborné posuzování pro účely zprostředkování osvojení a pěstounské péče, § 35 odst. 2 písm. a), g) až i) - působnost Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí 

Související předpisy: 

 čl. 21 písm. b) Úmluvy o právech dítěte, 

 Úmluva o ochraně dětí a spolupráci při mezinárodním osvojení (sdělení MZV č. 43/2000 Sb. m. s.), 

 § 796 odst. 1 obč. zák., 

 § 428 odst. 2 z. ř. s., 

 spr. řád 

 § 26 

(Postup Úřadu při osvojení dítěte z ciziny do České republiky) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K § 26 
 
	Srov. komentář k § 24 a § 25. 

 § 27 

Odborné posuzování pro účely zprostředkování osvojení a pěstounské péče 

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: [Krajský úřad] bude zajišťovat odborné posuzování pro účely zprostředkování osvojení nebo pěstounské péči. Toto posuzování by mělo tvořit jeden z významných podkladů pro uvedené zprostředkování; [krajský úřad] při posuzování bude spolupracovat s odborníky z různých oblastí tak, aby bylo zajištěno komplexní a vysoce odborné posouzení případu. Zajišťuje se, aby zaměstnanci [krajského úřadu] mohli při odborném posuzování jednat se žadateli i dalšími osobami a dítětem, které by přicházelo v úvahu pro osvojení nebo do svěření do pěstounské péče. 

	K zák. č. 272/2001 Sb.: Odborné posuzování dítěte nebo žadatele pro účely zprostředkování má velký význam a patří k rozhodujícím faktorům při realizaci uvedeného zprostředkování. Velmi významnou součástí odborného posuzování je posouzení zdravotního stavu, na jehož základě se zjišťuje, zda žadatel má z hlediska duševního, tělesného a smyslového předpoklady pro dlouhodobou péči o dítě. Proto se dosavadní úprava, pokud jde o posouzení zdravotního stavu zpřesňuje, což, jak ukazují poznatky z praxe, je nezbytné. 

	K zák. č. 134/2006 Sb.: Odborné posuzování pro účely zprostředkování osvojení a pěstounské péče je potřebné doplnit o zjišťování některých dalších skutečností týkajících se žadatelů o toto zprostředkování. Je třeba posoudit i bezúhonnost žadatelů. Návrhem se stanoví, u kterých osob se bezúhonnost posuzovat bude a zároveň se pojem bezúhonnosti, pro účely odborného posouzení, vymezuje. Při odborném posouzení bude přihlíženo také k dětem žadatelů a k jejich schopnosti přijmout do rodinného kruhu nového člena. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: V rámci posuzování bezúhonnosti žadatelů o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče bude nově přihlíženo rovněž k pravomocnému odsouzení žadatele za trestný čin, který byl žadatelem spáchán v cizině. Za tím účelem je rozšířen okruh povinných dokladů, které jsou součástí spisové dokumentace žadatele vedené obecním úřadem obce s rozšířenou působností podle § 21 odst. 5 zákona č. 359/1999 Sb. a vymezení bezúhonnosti žadatele v úpravě odborného posuzování v § 27 zákona č. 359/1999 Sb. Podle platného znění zákona o sociálně-právní ochraně dětí se bezúhonnost žadatele o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče posuzuje pouze na základě opisu z evidence Rejstříku trestů České republiky, který si vyžaduje obecní úřad obce s rozšířenou působností příslušný podle místa trvalého pobytu žadatele. Opisem z evidence Rejstříku trestů České republiky mohou být zjištěna všechna odsouzení žadatele o zprostředkování náhradní rodinné péče v České republice a v případě žadatelů se státním občanstvím České republiky rovněž odsouzení žadatele v cizině. Vzhledem ke skutečnosti, že žádost o zprostředkování náhradní rodinné péče mohou v České republice podat rovněž cizinci s bydlištěm na území České republiky, je žádoucí, aby u žadatelů - cizinců, kteří před podáním žádosti o zprostředkování náhradní rodinné péče pobývali po stanovenou dobu v cizině, bylo ověřováno splnění podmínek bezúhonnosti podle § 27 nejen prostřednictvím opisu z evidence Rejstříku trestů České republiky, ale rovněž s přihlédnutím k opisu z cizozemské evidence obdobné Rejstříku trestů. Tímto dojde ke sladění postupu a rozsahu při ověřování bezúhonnosti žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče, kteří jsou cizími státními příslušníky, s ověřováním bezúhonnosti u žadatelů se státním občanstvím ČR, u kterých se na základě opisu z evidence Rejstříku trestů České republiky zohledňují všechna (i zahlazená) odsouzení od dosažení věkové hranice trestní odpovědnosti, tj. od 15. roku věku. 

	Od požadavku na předložení z cizozemské evidence trestů je možné výjimečně upustit ze zákonem stanovených důvodů, které spočívají v tom, že tento doklad nelze od cizího státu fakticky získat. V těchto případech lze doklad z cizozemské evidence trestů nahradit čestným prohlášením žadatele, a to v souladu s § 53 odst. 5 správního řádu, podle kterého je možné předložení listiny v případech a za podmínek stanovených zvláštním zákonem možné nahradit čestným prohlášením účastníka nebo svědeckou výpovědí. 

	K zák. č. 303/2013 Sb.: V ustanovení § 827 odst. obč. zák. jsou vymezena kritéria, která soud posuzuje v rámci šetření vzájemné vhodnosti dítěte a osvojitele. Tato kritéria je nezbytné promítnout i do rámce odborného posuzování dětí a žadatelů pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče v § 27 zákona č. 359/1999 Sb. 

K § 27 
 
	Pokud jde o požadavky kladené na žadatele o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče, všichni žadatelé musí splnit podmínky stanovené zákonem o sociálně-právní ochraně dětí, kterými jsou zejména: 
 
- trvalý pobyt na území České republiky nebo nepřetržitý pobyt v délce nejméně jednoho roku, 
 
- prokázání zdravotního stavu, který nebrání řádnému výkonu péče o dítě, 
 
- prokázání bezúhonnosti žadatele a všech dalších osob žijících s žadatelem ve společné domácnosti; za bezúhonného se pro účely zprostředkování pěstounské péče považuje ten, kdo nebyl odsouzen za jakýkoliv trestný čin spáchaný proti dítěti nebo za jakýkoliv jiný trestný čin, jehož povaha by mohla narušovat výchovné předpoklady žadatele; bezúhonnost se prokazuje opisem z evidence Rejstříku trestů, ve kterém jsou zaznamenána všechna případná odsouzení žadatele (i zahlazená), 
 
- doložení odpovídajících majetkových a bytových poměrů žadatele, 
 
- absolvování odborné přípravy k přijetí dítěte do rodiny v rozsahu minimálně 48 hodin, 
 
- podstoupení odborného psychologického posouzení, v jehož rámci se zkoumají zejména výchovné schopnosti žadatele, charakteristika osobnosti a psychický stav, motivace k přijetí dítěte do pěstounské péče, stabilita manželského nebo družského svazku žadatele a prostředí v rodině, sociální prostředí, zvláště bydlení a domácnost, etnické, náboženské a kulturní prostředí žadatele případně další skutečnosti rozhodné pro svěření dítěte do pěstounské péče. 
 
	Splnění všech výše uvedených podmínek, kritérií a rozhodných skutečností se posuzuje v rámci odborného posouzení žadatele, jehož rozsah a způsob provedení blíže upravuje § 27 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Výsledky odborného posouzení jsou stěžejním podkladem pro následné rozhodnutí krajského úřadu o tom, zda žadatele zařadí do své evidence žadatelů pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče nebo naopak žádost o zařazení do evidence podanou žadatelem zamítne. Odborné posouzení žadatele může být v úplném nebo částečném rozsahu provedeno opětovně i v době, kdy je žadatel o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče již zařazen v evidenci krajského úřadu (viz § 22 odst. 10 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). V takovém případě pak závěry z nového odborného posouzení mohou vyústit ve výběr žadatele jako vhodného osvojitele nebo pěstouna pro určité dítě, anebo naopak mohou být důvodem pro rozhodnutí krajského úřadu o přerušení zprostředkování podle § 24b zák. o soc.-práv. ochraně dětí, nebo dokonce o vyřazení žadatele z evidence podle § 24c zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Obdobně jako v případě žadatelů o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče provádí krajský úřad rovněž odborné posouzení dítěte, pro které je třeba zabezpečit náhradní rodinné prostředí ve formě pěstounské péče nebo osvojení. Odborné posouzení dítěte lze provést jak před jeho zařazením do evidence krajského úřadu podle § 22 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tak kdykoliv v průběhu vedení dítěte v evidenci krajského úřadu pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče. Výsledky odborného posouzení dítěte slouží zejména pro vytipování vhodného žadatele nebo žadatelů, kteří by se mohli stát pěstouny nebo osvojiteli dítěte. 

K odst. 1 
 
	Odborné posuzování zahrnuje vyhodnocení řady skutečností zjišťovaných o žadatelích již od okamžiku podání žádosti o zařazení do evidence žadatelů o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností. Tento obecní úřad založí a zkompletuje spisovou dokumentaci o žadatelích, včetně zprávy ze sociálního šetření v rodině žadatele. Zpráva zahrnuje informace o rodinné situaci, bytových podmínkách, sociálním prostředí rodiny, majetkových poměrech a další informace, které je možné získat se souhlasem žadatelů. Na základě novelizace zákona o sociálně-právní ochraně dětí, která byla s účinností již od 1. června 2006 provedena zákonem č. 134/2006 Sb., je důležitým podkladem pro odborné posouzení také zhodnocení přípravy žadatelů k přijetí dítěte do rodiny, včetně speciální přípravy k přijetí dítěte pěstounem na přechodnou dobu. V návaznosti na tuto skutečnost získávají odborné přípravy žadatelů významný prostor v celém procesu zprostředkování a mohou mít podstatný vliv na utváření představ žadatelů o náhradní rodinnou péči a mohou je dostatečně dopředu vybavit potřebnými znalostmi a dovednostmi, které budou potřebovat při péči o přijímané dítě (k přípravám viz výklad k § 11 odst. 2 a 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

	Povinnou součástí odborného posouzení je také posouzení bezúhonnosti žadatele, jeho manžela, druha, dítěte žadatele, jedná-li se o trestně odpovědné dítě starší 15 let, nebo jiných spolužijících osob, které s žadatelem tvoří společnou domácnost. Je nezbytné zdůraznit, že bezúhonnost manžela nebo druha žadatele se posuzuje vždy bez ohledu na to, že samotný manžel nebo druh žadatele o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče nežádá, a bez ohledu na skutečnost, zda manžel nebo druh žije společně s žadatelem v jedné domácnosti či nikoliv. Obdobně jako se povinně posuzuje bezúhonnost manžela nebo druha žadatele je nutné posouzení bezúhonnosti vztáhnout také na partnera žadatele o zprostředkování pěstounské péče, se kterým žadatel uzavřel registrované partnerství osob stejného pohlaví podle zákona č. 115/2006 Sb., o registrovaném partnerství. Bezúhonnost dítěte žadatele, které je starší 15 let, se rovněž posuzuje obligatorně a nezávisle na tom, zda dítě nadále bydlí s žadatelem v jednom bytě anebo zda již opustilo rodinnou domácnost žadatele. Naproti tomu posouzení bezúhonnosti všech jiných osob z rodinného okruhu žadatele se provádí jen za předpokladu, že tyto jiné osoby tvoří s žadatelem společnou domácnost. Občanský zákoník již pojem "domácnost" nedefinuje, nicméně zároveň rozšiřuje definici pojmu "osoba blízká" v § 22 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí v tom směru, že za osoby blízké se považují rovněž osoby, které spolu trvale žijí. V kontextu úpravy občanského zákoníku po rekodifikaci je proto nutné vyložit úpravu zákona o sociálně-právní ochraně dětí tak, že posuzování bezúhonnosti se provádí i ve vztahu k jiné osobě, která není manželem, partnerem, druhem nebo dítětem žadatele, ale která s žadatelem trvale žije v jednom bytě a z tohoto důvodu se považuje za osobu blízkou. 

	Ve smyslu § 27 odst. 1 písm. e) zák. o soc.-práv. ochraně dětí není podmínka bezúhonnosti splněna v případě, kdy byl žadatel, nebo jiná posuzovaná osoba, pravomocně odsouzen pro jakýkoliv úmyslný nebo nedbalostní trestný čin spáchaný na dítěti, tj. trestný čin směřující proti životu, zdraví, svobodě, lidské důstojnosti, mravnímu vývoji nebo jmění dítěte, při jehož spáchání se žadatel bez dalšího posuzování nepovažuje pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče za bezúhonného. Vedle pravomocného odsouzení za trestný čin spáchaný na dítěti není žadatel nebo jeho osoba blízká posouzen jako bezúhonný v případě, že žadatel nebo osoba blízká žadateli byl pravomocně odsouzen za jiný trestný čin, jehož spáchání může narušit výchovné předpoklady žadatele. Může se jednat zejména o některý z trestných činů proti životu a zdraví, proti svobodě nebo proti lidské důstojnosti v sexuální oblasti, které byly spáchány za použití násilí nebo výhrůžky násilím. Nelze však automaticky dojít k závěru, že spáchání jakéhokoliv násilného trestného činu nebo jiného závažného trestného činu zakládá překážku pro splnění podmínky bezúhonnosti pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče. Při posuzování podmínky bezúhonnosti v souvislosti se spácháním jiných trestných činů je třeba přihlížet nejen k povaze a závažnosti spáchaného činu a míře jeho společenské škodlivosti (zejména zda se jednalo o přečin nebo zločin), ale také k druhu a výměře uloženého trestu nebo jiného opatření, a k tomu, zda se žadatel nebo jiná posuzována osoba dopustil trestné činnosti opakovaně nebo pouze v jednom prokázaném případě. Významnou roli hraje rovněž to, jak se žadatel přičinil o náhradu škody nebo odčinění jiné újmy způsobené trestným činem. Zásadní význam má konečně také doba, která uplynula od spáchání trestného činu, a skutečnost, zda odsouzený během této doby vedl řádný život, a to bez ohledu na to, zda již došlo k zahlazení odsouzení či nikoliv. Doba vedení řádného života odsouzeného, která je nezbytná pro zahlazení odsouzení, se řídí úpravou § 105 tr. zákoníku v závislosti na druhu uloženého trestu a délce uloženého trestu odnětí svobody. I když ale dosud k zahlazení odsouzení nedošlo, je třeba při posuzování bezúhonnosti žadatele podpůrně přihlížet k tomu, jaká doba uběhla mezi spácháním trestného činu, odsouzením pachatele a podáním žádosti o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče. 

	Dále je třeba zohlednit rovněž skutečnost, zda se posuzovaná osoba dopustila trestné činnosti pod vlivem návykové látky, případně zda nedošlo ke spáchání činu jinak trestného ve stavu nepříčetnosti, do kterého se pachatel přivedl vlastním zaviněním, a v důsledku toho byl odsouzen za trestný čin opilství. Např. v jednom konkrétním posuzovaném případě bylo odvolacím správním orgánem shledáno, že je možné posoudit jako bezúhonného žadatele, který byl odsouzen za trestný čin opilství, neboť usmrtil jiného člověka ve stavu nepříčetnosti, do kterého se přivedl požitím alkoholu v souběhu s užíváním léků proti epilepsii. V odůvodnění rozhodnutí odvolacího orgánu bylo přitom konstatováno, že je třeba z hlediska bezúhonnosti žadatele zkoumat, za jakých okolností se žadatel do stavu nepříčetnosti -uvedl, a přihlédnout k tomu, že žadatel podstoupil ochranné léčení, dlouhodobě netrpí závislostí na návykových látkách, léčbou se u něj podařilo odstranit epileptické záchvaty a je pod pravidelnou lékařskou kontrolou. Nehrozilo proto nebezpečí, že by u žadatele mohl opětovně vzniknout stav nepříčetnosti za stejných okolností, za kterých se dopustil inkriminovaného trestného činu opilství. Z toho je zřejmé, že každý případ spáchání trestného činu, který nesměřoval proti dítěti, je nezbytné posuzovat přísně individuálně a nevycházet z paušálního hodnocení, že žadatel odsouzený za trestný čin upravený pod určitou skutkovou podstatou nemůže být nikdy posouzen jako bezúhonný, zatímco v případě odsouzení za jinou skutkovou podstatu trestného činu kolize s podmínkou bezúhonnosti nevznikne. 

	Z judikatury Nejvyššího správního soudu vyplývá, že chybí-li v zákoně výslovné ustanovení o tom, že se nepřihlíží k zahlazení odsouzení, uplatní se obecné pravidlo zakotvené v § 106 tr. zákoníku, podle kterého bylo-li odsouzení zahlazeno, hledí se na pachatele, jako by nebyl odsouzen (rozsudek NSS 7 As 326/2015). Citované ustanovení tr. zákoníku je třeba vždy použít v případech, kdy je v jiných právních předpisech požadována pro výkon určité funkce bezúhonnost, pokud tyto předpisy explicitně nestanoví jinak. Jakékoliv výjimky z obecné úpravy účinků zahlazení odsouzení musí být vykládány restriktivně. Na tom nic nemění skutečnost, že bezúhonnost žadatelů o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče se posuzuje nikoliv na základě výpisu z evidence Rejstříku trestů, ale na základě opisu z evidence Rejstříku trestů vyžádaného příslušným obecním úřadem obce s rozšířenou působností (viz dále komentář k odst. 3). V opise se uvádějí všechny údaje o každém odsouzení osoby, které se opis týká, včetně údajů o zahlazení odsouzení fyzické osoby, zatímco ve výpise se uvádějí pouze ta odsouzení pachatele, která dosud nebyla zahlazena (srov. § 10 odst. 4 a § 13 odst. 1 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů). To znamená, že ačkoliv posuzující krajský úřad má k dispozici údaje o všech odsouzeních žadatele, včetně zahlazených odsouzení, může pro účely posouzení bezúhonnosti žadatele přihlížet pouze k odsouzením nezahlazeným. Není tak oprávněn rozhodnout o zamítnutí žádosti o zařazení do evidence žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče např. jen z toho důvodu, že žadatel byl v minulosti pravomocně odsouzen za trestný čin spáchaný proti dítěti nebo za jiný závažný trestný čin, jestliže toto odsouzení již bylo soudem zahlazeno. Zahlazené odsouzení žadatele je možné zohlednit v rámci širšího posuzování charakteristiky osobnosti a výchovných předpokladů žadatele, nesmí však být jediným důvodem nebo podkladem pro případné zamítnutí žádosti, neboť podle trestního zákoníku i zákona o sociálně-právní ochraně dětí se takový žadatel považuje za bezúhonného. 

K odst. 2 
 
	Rozsah odborného posouzení je zákonem vymezen v souladu s kritérii, která jsou podstatná jak pro výběr konkrétního žadatele o zprostředkování náhradní rodinné péče jako vhodného pěstouna nebo osvojitele pro určité dítě, tak i pro rozhodování soudu o svěření dítěte do péče žadatele vybraného příslušným krajským úřadem (Magistrátem hl. města Prahy). Novelizací zákona účinnou od 1. ledna 2014 došlo k upřesnění rozsahu odborného posouzení zejména s ohledem na novou úpravu podmínek osvojení a pěstounství v občanském zákoníku. Podle § 799 obč. zák. musí osvojitel svými osobními vlastnostmi a způsobem života, jakož i důvody a pohnutkami, které ho vedou k osvojení, skýtat záruku, že bude pro osvojované dítě dobrým rodičem. Zdravotní stav osvojitele nebo obou osvojitelů pak nesmí omezovat péči o osvojené dítě ve značné míře. Pokud jde o předpoklady na straně zájemce o pěstounskou péči, vyžaduje občanský zákoník obecně, aby pěstoun skýtal záruky řádné péče a měl bydliště na území České republiky. 

	Podrobněji jsou v občanském zákoníku upravena kritéria, která má soud zkoumat při rozhodování o svěření dítěte osvojiteli do péče před osvojením a při prošetřování vzájemné vhodnosti dítěte a osvojitele. Na základě § 827 obč. zák. je soud povinen posuzovat zejména 
 
a) osobnost a zdravotní stav osvojitele i jeho sociální prostředí, zvláště bydlení a domácnost, jakož i schopnost osvojitele pečovat o dítě a pohnutky osvojitele k osvojení, 
 
b) osobnost a zdravotní stav dítěte, sociální prostředí, ze kterého dítě pochází, jakož i jeho statusová práva, 
 
c) etnické, náboženské a kulturní prostředí dítěte a osvojitele, 
 
d) dobu, po kterou bylo dítě v péči osvojitele, a 
 
e) důvod, pro který se druhý manžel nepřipojil k návrhu, chce-li dítě osvojit jen jeden z manželů. 
	V souladu s § 438 z. ř. s. je soud povinen posuzovat stejná kritéria i v případě, že rozhoduje podle § 823 obč. zák. o předání dítěte do péče budoucího osvojitele ihned poté, co dali oba rodiče souhlas k osvojení, nebo ihned, jakmile to zdravotní stav dítěte dovolí. Z toho je zřejmé, že podle koncepce občanského zákoníku po rekodifikaci se za klíčové považuje právě rozhodnutí o předání dítěte do péče před osvojením, neboť již před vydáním tohoto prvotního rozhodnutí je soud povinen zkoumat, zda osvojitel bude pro konkrétní osvojované dítě dobrým rodičem (viz § 799 odst. 1 obč. zák.) a zda splňuje další zákonné požadavky na osobu osvojitele. "Šetření ohledně vzájemné vhodnosti dítěte a osvojitele" (slovy zákona - viz § 827 odst. 1 obč. zák.) tak nelze ponechávat až na konečné rozhodnutí soudu o osvojení dítěte, které by už mělo spíše deklarovat to, že v průběhu soudem založené péče před osvojením v trvání nejméně 6 měsíců se potvrdil předpoklad, že osvojení bude v souladu se zájmy dítěte, že se nevyskytly žádné závažné problémy ve výchově dítěte a že tu zároveň není žádný blízký příbuzný dítěte, který by byl ochoten a schopen a dítě pečovat (viz § 822 a § 831 obč. zák.). 
	Rovněž podíváme-li se na článek 9 Evropské úmluvy o osvojení dětí, kterou je Česká republika vázána, zjistíme, že osvojení dítěte podmiňuje prošetřením stejných skutečností, které jsou předmětem odborného posuzování dítěte a žadatele, které provádí krajský úřad v procesu zprostředkování náhradní rodinné péče. Evropská úmluva vyžaduje, aby před rozhodnutím o osvojení provedl příslušný orgán šetření týkající se osvojitele, dítěte a jeho rodiny, které se má vztahovat zejména k otázce 
 
a) osobnosti, zdravotního stavu a prostředků osvojitele, podrobností o jeho domově a domácnosti a o jeho způsobilosti k výchově dítěte; 
 
b) proč si osvojitel přeje dítě osvojit; 
 
c) v případě, že pouze jeden z obou manželů téhož manželství žádá o osvojení dítěte, proč se k žádosti nepřipojí i ten druhý; 
 
d) jak se dítě a osvojitel snášejí a po jakou dobu bylo dítě v jeho péči; 
	Jak bylo zdůrazněno výše, soud již při rozhodování o předání dítěte do péče před osvojením, ale stejně tak i při konečném rozhodování o samotném osvojení posuzuje obdobná kritéria a skutečnosti na straně dítěte a zájemce o náhradní rodinnou péči, která jsou předmětem odborného posouzení krajského úřadu pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče. Tato shoda v určení kritérií posuzovaných soudem a krajským úřadem je důležitá s ohledem na to, že podá-li k soudu návrh na svěření dítěte do péče před osvojením nebo na předání dítěte do péče budoucího osvojitele žadatel, který podstoupil odborné posouzení ze strany krajského úřadu a byl krajským úřadem v rámci zprostředkování osvojení vybrán jako vhodný osvojitel pro osvojované dítě, může soud při svém rozhodování do značné míry vycházet ze závěrů odborného posouzení provedeného krajským úřadem, aniž by musel znovu detailně prošetřovat a ověřovat všechny skutečnosti významné pro posouzení vzájemné vhodnosti dítěte a osvojitele. 
 
	Z hlediska posuzování zdravotního stavu žadatelů v tom smyslu, zda tělesný, duševní nebo smyslový stav žadatele nebrání dlouhodobé péči o dítě, je nutné zdůraznit, že posouzení zdravotního stavu žadatele musí probíhat v souladu s Úmluvou o právech osob se zdravotním postižením z roku 2006 (vyhlášena pod č. 10/2010 Sb. m. s.), která zakazuje jakoukoliv diskriminaci osob se zdravotním postižením v oblasti rodiny a rodičovství. Je třeba upozornit, že Úmluva o právech osob se zdravotním postižením zakazuje nejen diskriminaci osob se zdravotním postižením při výkonu práva péče o vlastní dítě, ale rovněž diskriminaci těchto osob při uplatňování žádosti o svěření dítěte do jejich náhradní péče, tj. o svěření dítěte do osvojení, poručenství nebo pěstounské péče (viz čl. 23 Úmluvy). Obdobně ukládá úmluva smluvním státům povinnost zajistit, aby děti se zdravotním postižením měly rovná práva na život v rodinném prostředí, což zahrnuje i zabezpečení vhodné náhradní rodinné péče v situaci, kdy dítě nemůže být z dočasných nebo trvalých důvodů ponecháno ve vlastním rodinném prostředí. Přitom je zdůrazněno, že dítě nesmí být za žádných okolností odděleno od rodičů pouze z důvodu jeho zdravotního postižení nebo zdravotního postižení jednoho či obou rodičů. 

	Jestliže zákon stanoví, že součástí odborného posouzení žadatelů je rovněž posouzení stability manželského vztahu a prostředí v rodině, vyplývá z toho, že manžel žadatele musí být nutně a logicky zahrnut do rámce odborného posuzování, ačkoliv sám neprojevuje zájem o osvojení dítěte nebo o přijetí dítěte do pěstounské péče. Totéž platí i pro posuzování druha nebo družky žadatele v případě žadatelů, kteří žijí v nesezdaném soužití, a posuzování partnera žadatele o zprostředkování pěstounské péče, který vstoupil do registrovaného partnerství osob stejného pohlaví. V tomto ohledu je nezbytné upozornit, že zákon č. 115/2006 Sb., o registrovaném partnerství, omezuje homosexuálně orientované osoby žijící v registrovaném partnerství pouze v možnosti osvojení dítěte, když stanoví, že "trvající partnerství brání tomu, aby se některý z partnerů stal osvojitelem dítěte" (viz § 13 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Současně však zákon nevylučuje, aby jednomu z partnerů bylo dítě svěřeno do péče jiné osoby podle § 953 obč. zák. nebo do pěstounské péče podle § 958 obč. zák. Výslovně pak zákon o registrovaném partnerství předpokládá, že existence partnerství není překážkou výkonu rodičovské odpovědnosti partnera vůči jeho dítěti ani překážkou svěření jeho dítěte do jeho výchovy. V situaci, kdy jeden z partnerů pečuje o dítě, dokonce zákon ukládá druhému partnerovi žijícímu ve společné domácnosti povinnost podílet se na výchově dítěte s tím, že povinnosti týkající se vývoje a výchovy dítěte se vztahují i na tohoto partnera, obdobně jako je tomu v případě manžela rodiče nebo manžela pěstouna dítěte (viz § 13 odst. 3 zákona o registrovaném partnerství ve spojení s § 885 a § 965 odst. 3 obč. zák.). Je proto možné konstatovat, že výběr žadatele, který žije v registrovaném partnerství osob stejného pohlaví, jako pěstouna pro konkrétní dítě, jemuž se zprostředkovává náhradní rodinná péče, je v souladu se zákonem o sociálně-právní ochraně dětí, občanským zákoníkem i zákonem o registrovaném partnerství, jestliže žadatel splnil všechny zákonem stanovené podmínky pro zprostředkování náhradní rodinné péče a byl na základě odborného posouzení vyhodnocen jako vhodná osoba k tomu, aby jí bylo dítě svěřeno do individuální pěstounské péče. 

	Odborné posuzování manžela, druha nebo partnera žadatele tak není zúženo jenom na posuzování jeho bezúhonnosti (viz výše k odst. 1), ale má mnohem širší dosah. Jestliže manžel, druh nebo partner žadatele odmítá svoji spolupráci na procesu odborného posouzení z hlediska posouzení rodinného zázemí žadatele a stability jeho partnerského svazku, může být skutečnost legitimním důvodem pro zamítnutí žádosti žadatele o zařazení do evidence krajského úřadu, neboť v takové situaci nelze provést odborné posouzení v celém rozsahu, který je zákonem požadován. Zvláště závažnou skutečností je odmítnutí manžela, druha či partnera žadatele účastnit se psychologického posouzení nebo přípravy k přijetí dítěte do rodiny, jejíž zhodnocení je rovněž povinnou součástí odborného posouzení. 

	Psychologické vyšetření žadatelů, případně žadatele a jeho manžela (partnera), je zaměřeno zejména na posouzení psychického stavu, výchovných předpokladů, motivace k podání žádosti o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče a stability manželského (partnerského) vztahu žadatelů. Úvodní vyšetření, které je prováděno psychologem krajského úřadu, je zaměřeno diagnosticky a jeho cílem je eliminovat již v počáteční fázi odborného posuzování žadatele se zjevnými psychopatologickými odlišnostmi, které jsou kontraindikací pro náhradní rodinnou péči. Při zjištění rizik, která jsou neslučitelná se svěřením dítěte do náhradní rodinné péče žadatele, již krajský úřad nemusí pokračovat v dalším odborném posuzování žadatele a v přípravě žadatele k přijetí dítěte do rodiny a může rovnou přistoupit k rozhodnutí o zamítnutí žádosti o zařazení do evidence žadatelů (viz výše § 22 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Podkladem pro závěrečnou konzultaci žadatelů s psychologem krajského úřadu je rovněž zpráva o zhodnocení přípravy k přijetí dítěte do rodiny. V rámci závěrečné konzultace se vyhodnocuje především absolvování přípravy a konečná připravenost žadatelů k přijetí dítěte a probíhá uzavření psychologického vyšetření, jehož výstupem je závěrečná psychologická zpráva. Tato závěrečná zpráva by neměla obsahovat doporučení psychologa ohledně zařazení či nezařazení žadatele do evidence žadatelů, neboť konečné rozhodnutí vydává krajský úřad na základě komplexního posouzení žádosti a závěrů odborného posouzení, přičemž psychologická zpráva je pouze jedním z podkladů pro vydání rozhodnutí. 

	Ohledně posuzování sociálního prostředí žadatele, včetně jeho bydlení, je důležité poznamenat, že důvodem pro nezařazení žadatele do evidence krajského úřadu pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče nemůže být automaticky zjištění, že žadatel se dočasně ocitl bez zaměstnání anebo že žadatel má závazky z přijatých úvěrů a půjček. V případě ztráty zaměstnání je třeba individuálně hodnotit, zda se u žadatele jedná o dlouhodobou nezaměstnanost a neschopnost najít si zaměstnání, anebo zda se s ohledem na kvalifikaci, praxi a profesní životopis žadatele jedná pouze o přechodný stav, který je žadatel schopen vyřešit bez výraznějších a dlouhodobějších dopadů na ekonomickou situaci žadatele a jeho rodiny. Pokud jde o úvěry a půjčky sjednané žadatelem, nelze ignorovat skutečnost, že v současné době je existence úvěrů a půjček již zcela běžným jevem i u osob s průměrným příjmem nebo vyšším příjmem, zejména co se týče úvěrů k zajištění bydlení (hypotéční úvěry, úvěry ze stavebního spoření apod.). Je proto třeba posoudit, zda dluhové zatížení žadatele je přiměřené a únosné z hlediska celkových příjmových a majetkových poměrů žadatele a jeho rodiny, tj. zda žadatel zvládá řádně plnit své závazky, aniž by to mělo negativní vliv na jeho schopnost zabezpečit potřeby své rodiny a potřeby nově přijatého dítěte, které mu bude případně svěřeno do péče v rámci zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče. 

K odst. 3 
 
	Způsob posuzování bezúhonnosti žadatele závisí na tom, zda žadatel v době od dosažení věku 15 let pobýval nepřetržitě po dobu delší než 3 měsíce v cizině, či nikoliv. Pokud se žadatel od dosažení věku, od kterého u něj podle trestního zákoníku vzniká trestní odpovědnost, zdržoval výhradně na území České republiky anebo v cizině pobýval pouze krátkodobě a doba jeho cizozemského pobytu nikdy nepřesáhla délku 3 měsíců, postačí pro účely odborného posouzení ověřit jeho bezúhonnost v České republice. K tomu si obecní úřad obce s rozšířenou působností, u něhož žadatel podal žádost o zprostředkování náhradní rodinné péče, vyžádá opis z evidence Rejstříku trestů České republiky, a to v elektronické podobě v souladu s § 21 odst. 5 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Je-li naopak nutné ověřit i trestní bezúhonnost žadatele v cizím státě, ve kterém žadatel, jeho manžel, druh, dítě nebo jiná spolužijící osoba pobývali déle než 3 měsíce, musí žadatel předložit obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností doklad vydaný příslušným orgánem cizího státu, který je obdobné povahy jako opis z evidence Rejstříku trestů České republiky. K cizozemskému odsouzení žadatele nebo jiné osoby posuzované společně s žadatelem je však možné přihlížet pouze tehdy, týká-li se toto odsouzení činu, který je trestný i podle práva České republiky. 

K odst. 4 až 6 
 
	K provedení odborného posouzení žadatele je příslušný krajský úřad, který je příslušný k vydání rozhodnutí o zařazení žadatele do evidence žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče. Zpravidla se proto jedná o krajský úřad (Magistrát hl. města Prahy), v jehož obvodu jsou žadatelé hlášeni k trvalému pobytu v souladu s § 61 odst. 2 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Výjimku představují případy, kdy je žádost na požádání žadatele nebo s jeho souhlasem postoupena z důvodu vhodnosti krajskému úřadu, v jehož obvodu se nachází faktické bydliště žadatelů postupem podle § 131 odst. 5 spr. řádu, anebo kdy je důvodem postoupení spojení věci do společného řízení podle § 140 spr. řádu, jde-li o žádosti manželů nebo nesezdaných partnerů, kteří spolu žijí, ale každý z nich má trvalý pobyt v obvodu jiného krajského úřadu. 

	Jedním ze základních předpokladů pro kompetentní provedení odborného posouzení žadatelů, zejména pokud jde o jejich psychologické vyšetření, je osobní kontakt pověřených zaměstnanců krajského úřadu s žadateli. Z toho důvodu je zakotveno oprávnění krajského úřadu vyzvat žadatele o zprostředkování náhradní rodinné péče k osobnímu jednání za účelem jejich odborného posouzení, obdobně jako je zákonem upraveno oprávnění orgánu sociálně-právní ochrany dětí vyzvat k osobnímu jednání rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte podle § 53 odst. 1 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. S tím souvisí rovněž povinnost žadatelů podrobit se v rámci odborného posouzení vyšetření jejich zdravotního stavu, sdělit údaje o svém zdravotním stavu a sdělit název a adresu poskytovatele zdravotních služeb, který žadatelům poskytuje zdravotní péči. Tato povinnost je zakotvena v § 53 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Před konečným rozhodnutím ve věci žádosti o zařazení do evidence žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče poskytne krajský úřad žadatelům také možnost, aby se mohli dostavit na krajský úřad k nahlédnutí do spisové dokumentace a aby se mohli vyjádřit k podkladům pro vydání rozhodnutí v souladu s § 36 odst. 3 a § 38 spr. řádu. 

	Pro potřeby odborného posouzení dítěte, které zahrnuje posouzení zdravotního stavu dítěte, úrovně tělesného a rozumového vývoje dítěte, specifických potřeb dítěte a rovněž zjištění názoru dítěte k jeho případnému svěření do osvojení nebo do pěstounské péče, se výslovně zakládá oprávnění pověřených zaměstnanců krajského úřadu navštívit dítě u fyzické osoby nebo v zařízení, v jejichž péči se dítě aktuálně nachází, ať už se jedná o pěstouna na přechodnou dobu, zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, zařízení pro výkon ústavní výchovy apod. Tomuto oprávnění pak odpovídá povinnost fyzické osoby nebo zařízení, v jejichž péči se dítě nachází, umožnit pověřenému zaměstnanci krajského úřadu, aby dítě navštívil a hovořil s ním i bez přítomnosti jiné osoby odpovědné za výchovu anebo zaměstnanců zařízení (viz § 8 odst. 2, § 29 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

K odst. 7 
 
	Toto ustanovení, které odkazuje na zpracování vyjádření krajského úřadu podle § 18 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, se stalo obsoletním po novelizaci zákona o sociálně-právní ochraně dětí, která byla provedena s účinností od 1. ledna 2014 zákonem č. 303/2013 Sb. v souvislosti s přijetím zák. č. 89/2012 Sb., občanského zákoníku, neboť touto novelizací byl § 18 zrušen. Toto zrušené ustanovení předpokládalo, že vyjádření orgánu sociálně-právní ochrany dětí podle § 45b odst. 1 a § 70 zák. o rodině podává soudu v řízení o svěření dítěte do pěstounské péče nebo o osvojení dítěte krajský úřad, který zprostředkoval svěření dítěte do pěstounské péče nebo osvojení dítěte. V návaznosti na zrušení zákona o rodině a novou úpravu pěstounství a osvojení v občanském zákoníku, na jejímž základě rozhoduje soud již o svěření dítěte do předpěstounské péče a o svěření dítěte do péče před osvojením, se § 18 zák. o soc.-práv. ochraně dětí stal nadbytečným. 

K odst. 8 
 
	Jestliže je žadatelem podáno odvolání proti rozhodnutí krajského úřadu o zamítnutí žádosti o zařazení do evidence žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče, případně odvolání proti rozhodnutí o vyřazení žadatele z evidence žadatelů, je Ministerstvo práce a sociálních věcí jako odvolací správní orgán oprávněno provést v rámci odvolacího řízení nové odborné posouzení žadatele. Ministerstvo práce a sociálních věcí však nemusí provést nové odborné posouzení žadatele v celém rozsahu podle § 27 odst. 1, 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, neboť v souladu s § 89 odst. 2 spr. řádu je povinno přezkoumat napadené rozhodnutí jen v rozsahu námitek uplatněných odvolatelem, ledaže veřejný zájem vyžaduje přezkoumání napadeného rozhodnutí v širším rozsahu. Pro účely rozhodnutí o podaném odvolání je tak možné provést např. pouze nové psychologické vyšetření žadatele nebo nové posouzení zdravotního stavu žadatele, pokud žadatel v odvolání uvádí, že nesouhlasí právě se závěry psychologického posouzení nebo posouzení zdravotního stavu ze strany prvostupňového krajského úřadu. 

Judikatura:

Vzhledem k absenci výslovné úpravy, že u mysliveckého hospodáře se k zahlazení odsouzení nepřihlíží a absenci odkazu na ust. § 12 odst. 5 zákona o myslivosti, který jediný v zákoně o myslivosti (ve vztahu k myslivecké stráži) stanoví, že k zahlazení odsouzení se nepřihlíží, je nutno aplikovat obecné pravidlo ve smyslu ust. § 70 odst. 1 tr. zákona, (resp. § 105 tr. zákoníku), podle kterého bylo-li odsouzení zahlazeno, hledí se na pachatele, jako by nebyl odsouzen. Toto ustanovení je nutné vždy použít v případech, kdy je v jiných právních předpisech stanovena bezúhonnost pro výkon určité funkce, pokud tyto předpisy výslovně nestanoví jinak. Jedná se o výjimku z obecného pravidla, která musí být vykládána restriktivně. V případě zákona o myslivosti je tak výslovně stanoveno jen v ust. § 12 odst. 5 ve vztahu k myslivecké stráži. Pokud by bylo úmyslem zákonodárce, aby právní úprava bezúhonnosti mysliveckého hospodáře byla identická jako u myslivecké stráže, tj. stejně jako před 28. 2. 2003, tak mu nic nebránilo v tom, aby např. v ust. § 35 odst. 1 písm. c) zákona o myslivosti odkázal nejen na § 1 2 odst. 4, ale i na § 12 odst. 5 zákona o myslivosti. Tvrdí-li stěžovatel, že přísné posuzování bezúhonnosti u obou těchto funkcí zvolil zákonodárce zřejmě s přihlédnutím k tomu, že se jedná o osoby ozbrojené v souvislosti se zájmovou činností a s významnými právy a povinnostmi na úseku myslivosti, jedná se o dedukci bez jakéhokoliv podkladu. Totéž platí o stěžovatelově tvrzení, že je-li vyžadován opis z evidence Rejstříku trestů jak u myslivecké stráže, tak u mysliveckého hospodáře, je třeba zjištění z tohoto opisu vztahovat rovněž na obě funkce a vyhodnocovat je shodně podle ust. 12 odst. 5 věta druhá zákona o myslivosti. Ať už má chybějící odkaz v ust. § 35 odst. 1 písm. c) na ust. § 12 odst. 5 zákona o myslivosti nebo chybějící dovětek o nepřihlížení k zahlazení odsouzení v ust. § 35 odst. 2 zákona o myslivosti původ v legislativní nedůslednosti nebo jinou příčinu, není možné dovodit, jak je tomu v rozsudku Krajského soudu v Ústí nad Labem, že se nepřihlíží k zahlazení odsouzení osoby, která má vykonávat funkci mysliveckého hospodáře 
(NSS 7 As 316/2015). 
Otázkou bezúhonnosti se podrobně zabýval NSS v rozsudku ze dne 3. 3. 2016 č. j. 7 As 316/2015-20. Jednalo se sice o posouzení bezúhonnosti ve smyslu zákona č. 449/2001 Sb., o myslivosti, v platném znění, avšak závěry, kde zde NSS učinil, mají obecnou platnost a lze je vztáhnout i na bezúhonnost ve smyslu zákona č. 359/1999 Sb. NSS v označeném rozsudku dovodil, že pokud v zákoně absentuje výslovná úprava, že se k zahlazení odsouzení nepřihlíží, je nutno aplikovat obecné pravidlo ve smyslu ustanovení § 70 odst. 1 trestního zákona (respektive § 105 tr. zákoníku), podle kterého bylo-li odsouzení zahlazeno, hledí se na pachatele jako by nebyl odsouzen. Toto ustanovení je nutné vždy použít v případech, kdy je v jiných právních předpisech stanovena bezúhonnost pro výkon určité funkce, pokud tyto předpisy výslovně nestanoví jinak. Jedná se o výjimku z obecného pravidla, která musí být vykládána restriktivně. Jelikož zákon č. 359/1999 Sb. v žádném ustanovení neobsahuje výslovnou úpravu, že k zahlazení odsouzení se nepřihlíží, nelze dospět k jinému závěru, než že osoba, která byla pravomocně odsouzena za spáchání úmyslného trestného činu, splňuje předpoklad bezúhonnosti ve smyslu ustanovení § 27 odst. 3 zákona č. 359/1999 Sb., jestliže její odsouzení bylo zahlazeno podle ustanovení § 69 trestního zákona, respektive § 105 tr. zákoníku. Právní úprava obsažená v § 27 odst. 3 zákona č. 359/1999 Sb., která opravňuje sociálně-právní orgán vyžádat si opis z evidence Rejstříku trestů, je ve vztahu k uvedenému zcela irelevantní a sama o sobě bez další výslovné úpravy, že k zahlazení odsouzení se nepřihlíží, nemůže vést k závěru, že žalobce není bezúhonný. 
(KS Ostrava 22 Ad 84/2014) 
 
Související ustanovení: 

 § 21 odst. 4, 5 - postup obecního úřadu obce s rozšířenou působností při zprostředkování osvojení a pěstounské péče, § 22 odst. 6 - vedení evidence pro zprostředkování osvojení a pěstounské péče krajským úřadem, § 53 odst. 4 - povinnosti státních orgánů, dalších právnických a fyzických osob a pověřených osob, § 61 odst. 2 písm. a) - místní příslušnost 

Související předpisy: 

 čl. 9 Evropské úmluvy o osvojení dětí (sdělení MZV č. 132/2000 Sb. m. s.), 

 čl. 23 Úmluvy o právech osob se zdravotním postižením (sdělení MZV č. 10/2010 Sb. m. s.), 

 § 799, § 827, § 962 obč. zák., 

§ 105, § 106 tr. zákoníku, 

 § 438 z. ř. s. 

zák. č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů 

HLAVA V 

PĚSTOUNSKÁ PÉČE NA PŘECHODNOU DOBU 

 § 27a 

(Zvláštní evidence pěstounů na přechodnou dobu [1, 3, 5, věta poslední, 6]; Řízení o zařazení do zvláštní evidence pěstounů na přechodnou dobu [1, věta druhá a třetí, 2, 5]; Důvody pro svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu soudem [7]; Dozor soudu, předepsané důkazy, změna poměrů [8]; Omezení doby trvání pěstounské péče na přechodnou dobu [9]) 
Mgr. Klára Trubačová 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 134/2006 Sb.: Novelou zákona o rodině (čl. IV návrhu) se upravuje možnost svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu, tj. po dobu, než rodič nebo širší rodina bude moci opět převzít péči o dítě nebo než se vyřeší situace dítěte jiným vhodným způsobem. 

	Vzhledem k tomu, že do této péče budou moci být svěřovány děti krátce po narození, je třeba, aby pěstouni, jimž bude dítě svěřeno, měli odborné předpoklady pro péči o takové dítě. Proto je účelné vytvořit samostatnou evidenci osob, kterým by mohl soud děti do pěstounské péče svěřovat, a které by uvedené předpoklady k takové péči měly. O zařazení osob do uvedené evidence bude rozhodovat krajský úřad, který povede i tuto evidenci. Tato evidence pak bude k dispozici soudům i Ministerstvu práce a sociálních věcí. 

	K zák. č. 134/2006 Sb., čl. IV: Dosavadní systém náhradní péče o dítě se doplňuje o možnost svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu, jako alternativu k péči ústavní. Stávající pojetí svěření dítěte do náhradní rodinné péče je dnes chápáno jako výchovné opatření dlouhodobějšího charakteru, k němuž by se mělo přistoupit až po vyjasnění všech právních skutečností. Proto je třeba doplnit možnost svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu, která by předem byla vždy vymezena tím, že se nebude jednat o péči trvale nahrazující péči rodičů. 

	Umístění dítěte do této péče by mělo být vázáno na předpoklad návratu dítěte zpět do péče svých rodičů nebo širší rodiny, nebo svěření do péče náhradních rodičů. 

	Zásadním předpokladem svěření dítěte do této péče by měl být v prvé řadě jeho zdravotní stav, který nevyžaduje poskytování speciální péče a dále zvláštní odborné předpoklady vybraných pěstounů pro výkon této formy pěstounské péče. 

	Navrhuje se proto doplnit rovněž [býv.] zákon o rodině v tom smyslu, aby bylo možné za stanovených podmínek svěřit dítě do pěstounské péče po přechodnou dobu (tedy nikoli do péče předadopční), a to do doby, než rodič bude moci opět převzít péči o dítě nebo než se vyřeší situace dítěte jiným vhodným způsobem [nyní odst. 7]. 

	Hlavním úkolem těchto pěstounů bude samozřejmě péče o osobu dítěte, avšak vedle toho by měli ve spojení s orgánem sociálně-právní ochrany dětí a rodiči přispívat k vytvoření podmínek umožňujících návrat dítěte do původní rodiny nebo jeho přechod do rodiny náhradní. 

	Závažnost svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu se projevuje také v tom, že se ukládá soudu povinnost pravidelně přezkoumat, zda trvají důvody pro výkon takové pěstounské péče, a to v období každých tří měsíců. Odpadnou-li důvody pro trvání pěstounské péče na přechodnou dobu soud je také vždy povinen rozhodnout o výchově dítěte. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: Důvody pro svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu obsažené [dříve] v § 45a odst. 2 zákona o rodině, budou upraveny v zákoně o sociálně-právní ochraně dětí. V [§ 958 odst. 3 obč. zák.] zůstává pouze základní ustanovení, podle kterého soud může svěřit dítě též do pěstounské péče na přechodnou dobu s tím, že důvody a další podrobnosti stanoví zákon o sociálně-právní ochraně dětí. 

	Navrhuje se stanovit maximální dobu, po kterou může být dítě v péči "profesionálního" pěstouna. Pěstounská péče na přechodnou dobu je ze své podstaty institutem krizovým a překlenovacím. Dítě se má co nejdříve vrátit do péče svých rodičů. Ukáže-li se, že to není možné a že není možné ani převzetí dítěte jeho příbuznými či jinou osobou společensky dítěti blízkou, pak je třeba volit jiné, dlouhodobější řešení (zpravidla "obecnou" pěstounskou péči vykonávanou osobou, která není dítěti společensky blízká, v rámci procesu zprostředkování v režimu zákona o sociálně-právní ochraně dětí). Zároveň je však třeba myslet na situace, kdy je do pěstounské péče na přechodnou dobu svěřeno (postupně) více sourozenců; ochrana vazeb mezi sourozenci je přitom mimořádně naléhavým důvodem pro prolomení maximální délky doby, po kterou může být dítě v péči "profesionálního" pěstouna. 

	Profesionalizace pěstounské péče, jejímž cílem je zvýšení odborné kvality pěstounů, je jedním ze základních cílů novelizace zákona č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí. Podmínka, že člověk, který se má stát pěstounem, musí splňovat předpoklady stanovené zákonem o sociálně-právní ochraně dětí, je nezbytná též proto, aby byly vyloučeny případy obcházení zákona zejména v oblasti zprostředkování pěstounské péče, a to v prvé řadě riziko nelegálního zprostředkování za úplatu. 

	K zák. č. 303/2013 Sb.: Z ustanovení § 817 obč. zák. vyplývá, že rodič může odvolat souhlas k osvojení až do doby, než je dítě předáno do péče osvojitele před osvojením, vždy však nejméně po dobu 3 měsíců od udělení souhlasu k osvojení dítěte. Již po udělení souhlasu rodičů k osvojení je podle § 823 obč. zák. možné, aby soud se souhlasem budoucího osvojitele rozhodl o předání dítěte do jeho péče s tím, že po uplynutí doby tří měsíců od udělení souhlasu k osvojení bude další péče budoucího osvojitele považována za péči před osvojením (§ 826, § 828 obč. zák.). V některých případech se však předání dítěte do péče budoucího osvojitele ihned po udělení souhlasu k osvojení nemusí uskutečnit, a proto je nutné, aby dítě mohlo být rozhodnutím soudu svěřeno do pěstounské péče na přechodnou dobu, a to až do doby, než uplyne lhůta 3 měsíců od udělení souhlasu k osvojení a dítě bude možné svěřit rozhodnutím soudu do péče před osvojením. Vzhledem k tomu se navrhujeme novelizace § 27a odst. 7 písm. b) zákona č. 359/1999 Sb. ve znění, ve kterém bylo toto ustanovení upraveno novelizací provedenou zákonem č. 401/2012 Sb. 

K § 27a 
 
	Pěstounská péče na přechodnou dobu v českém právním řádu byla ukotvena novelou zákona o sociálně-právní ochraně dětí a zák. o rodině č. 134/2006 Sb., účinnou od 1. června 2006. Účelem jejího zavedení bylo rozšíření spektra možností pro řešení situace dítěte, resp. získání další alternativy k péči ústavní. Institut pěstounské péče na přechodnou dobu umožňuje, aby dítě mohlo vyrůstat v náhradním rodinném prostředí u speciálně proškolených pěstounů i krátkodobě a vyhnulo se tak (byť krátkodobému) umístění do institucionální péče. 

	Využití pěstounské péče na přechodnou dobu je vázáno na předpoklad návratu dítěte do péče rodičů nebo svěření do jiného typu náhradní rodinné péče, a to nejdéle v řádu měsíců. Vychází se přitom z toho, že úkolem pěstounů bude kromě zajištění péče o dítě také spolupráce s orgány sociálně-právní ochrany pro vytvoření podmínek "umožňujících návrat dítěte do původní rodiny nebo jeho přechod do rodiny náhradní". (Poslanecká sněmovna Parlamentu ČR 2002-2006, sněmovní tisk 995/0, dostupné z: <http://www.psp.cz/sqw/text/tiskt.sqw?O=4&CT=995&CT1=0> , navštíveno dne 3. března 2014.) Od počátku byla pěstounská péče na přechodnou dobu koncipována jako institut krizový (praxe však ukazuje, že do budoucna bude nutno rozlišovat mezi krátkodobou a "pohotovostní" pěstounskou péčí), do něhož jsou děti svěřovány na základě návrhu orgánu sociálně-právní ochrany, s tím, že soud každé tři měsíce přezkoumává, zda trvají důvody a podmínky pro svěření dítěte do této péče. Pěstouni na přechodnou dobu (podle nově zavedené legislativní zkratky osoby v evidenci - viz § 4a zák. o soc.-práv. ochraně dětí) mají pro řadu specifik této péče disponovat zvláštními osobnostními a odbornými předpoklady, což se promítá do vytvoření samostatné evidence těchto osob vedených příslušným krajským úřadem. Základní parametry této úpravy převzala i novela zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 401/2012 Sb. Občanský zákoník se, stejně jako předchozí úprava zákona o rodině odkazuje v podrobnostech na jiný zákon, tedy zákon o sociálně-právní ochraně dětí. § 958 odst. 2 konstatuje pouze oprávnění soudu svěřit dítě do pěstounské péče na přechodnou dobu a podrobnější hmotněprávní úpravu představuje právě § 27a zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Pro výkon pěstounské péče na přechodnou dobu přitom platí (až na drobné výjimky, jako je přesně vymezená maximální doba trvání a výčet podmínek, za nichž může být dítě do tohoto typu péče umístěno) ustanovení občanského zákoníku týkající se pěstounství obecně (§ 958-970 obč. zák.). 

	Faktický rozvoj tohoto typu péče byl do konce roku 2012 limitován nedokonalou právní úpravou v oblasti hmotného zabezpečení pěstounů, resp. uplatňováním stejného přístupu jako u pěstounů "dlouhodobých". Pěstoun na přechodnou dobu byl dávkami pěstounské péče zabezpečen pouze v obdobích, kdy fakticky pečoval o dítě. V mezidobích se však ocital bez jakékoliv podpory, a to přesto, že měl být trvale "v pohotovosti" k přijetí dítěte. Novela zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 401/2012 Sb. tento rozpor odstranila stanovením nároku na odměnu pěstouna i v obdobích, kdy osoba v evidenci o žádné dítě nepečuje (srov. výklad k § 47j zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

	Autoři návrhu z roku 2006 předpokládali, že do pěstounské péče na přechodnou dobu budou svěřovány děti ihned po narození. Tento předpoklad se po "zprovoznění" systému novelou zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 401/2012 Sb. potvrdil. Pěstounská péče na přechodnou dobu však není určena výhradně pro nejmenší děti. U dětí, jejichž rozumová vyspělost takový postup umožňuje, je nutno provést přípravu na příchod do pěstounské péče na přechodnou dobu s vysvětlením situace, pro kterou je toto opatření voleno, postavení pěstounů a plánování následného postupu po ukončení pěstounské péče (v případě, že jde o výkon předběžného opatření, je postup upraven § 497 odst. 3 a 4 z. ř. s.). Náhradní rodinnou péči, byť krátkodobou, nelze odpírat ani dětem se zdravotním znevýhodněním. Původní záměr, resp. důvodová zpráva z roku 2006, vyhrazoval tuto pěstounskou péči na přechodnou dobu pro děti, jejichž zdravotní stav nevyžaduje poskytování "speciální" péče, touto péčí však v praxi byla míněna i běžná péče ošetřovatelská. Takový přístup by však byl v rozporu s Úmluvou o právech osob se zdravotním postižením. Pěstoun pečující o dítě se zdravotním znevýhodněním musí být speciálně připraven a musí se mu dostávat podpory ve formě doprovázení odborných služeb, poskytovaných ovšem v rodinném prostředí. Dalším logickým krokem systémových změn (včetně právní úpravy) je určitá specializace osob v evidenci z hlediska potřeb dítěte a případně i věku. 

K odst. 1 a 2 
 
	Evidenci osob, které mohou pěstounskou péči na přechodnou dobu vykonávat, vede krajský úřad příslušný podle místa trvalého pobytu těchto osob. Existence zvláštní evidence je projevem zvýšených nároků, které jsou na pěstouny na přechodnou dobu kladeny. Nejde jen o delší dobu příprav (minimálně 72 hodin), ale především o osobnostní předpoklady. Pěstouni na přechodnou dobu musí být stabilními osobnostmi, které jsou si vědomy krátkodobosti péče o svěřené dítě a dokážou s tímto faktorem aktivně pracovat. 

	Do evidence osob je zájemce zařazen na základě žádosti podané u obecního úřadu obce s rozšířenou působností v místě trvalého pobytu [§ 61 odst. 3 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. Při přijetí žádosti postupuje obecní úřad obce s rozšířenou působností obdobně jako v případě žadatelů o osvojení nebo pěstounskou péči (srov. výklad k § 21 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Do evidence jsou zájemci zařazováni na základě odborného posouzení (§ 27 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

K odst. 3 až 6 
 
	Evidence osob, které mohou vykonávat pěstounskou péči na přechodnou dobu, obsahuje kromě dokumentů shromážděných v rámci doplnění žádosti obecním úřadem obce s rozšířenou působností a krajským úřadem v průběhu odborného posouzení také stejnopis dohody o výkonu pěstounské péče nebo správního rozhodnutí, které dohodu o výkonu pěstounské péče nahrazuje. Pro uzavírání dohod o výkonu pěstounské péče s osobami v evidenci platí stejný postup a pravidla jako v případě osob pečujících (srov. výklad k § 47b zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Důležitým údajem je rovněž informace o charakteristice a počtu dětí, u kterých je osoba v evidenci schopna pěstounskou péči na přechodnou dobu zajišťovat. Tento údaj se zaměřuje především na věkovou skupinu (zda se pěstoun zaměřuje na ranou pěstounskou péči, či naopak na děti starší), či dovednost a připravenost pěstouna pečovat o dítě se specifickými potřebami. Je nutné zdůraznit, že vzhledem k povaze péče je jakýkoliv diskriminační postoj zájemce (osoby v evidenci) zásadní kontraindikací pro výkon této péče. Pěstoun na přechodnou dobu např. nemůže požadovat, aby mu byly svěřovány pouze děti většinového etnika. Odmítnutí přijetí dítěte do péče bez vážného důvodu je výpovědním důvodem u dohod o výkonu pěstounské péče. Výpověď dohody o výkonu pěstounské péče u osoby v evidenci z tohoto důvodu by měla vždy znamenat zahájení řízení o vyřazení pěstouna na přechodnou dobu z evidence krajského úřadu (srov. výklad k § 47c). 

	O zařazení (či nezařazení) do evidence osob, které mohou vykonávat pěstounskou péči na přechodnou dobu, rozhoduje krajský úřad správním rozhodnutím. K vedení evidence a možnosti vyřazení osoby z evidence nebo přerušení vedení v evidenci srov. výklad k § 22-24c. V této souvislosti je třeba upozornit na to, že pracovní neschopnost osoby v evidenci není automaticky důvodem k tomu, aby osoba v evidenci musela příslušný krajský úřad žádat o přerušení zprostředkování pěstounské péče na přechodnou dobu nebo aby krajský úřad vydal rozhodnutí o přerušení vedení v evidenci z důvodu závažných překážek podle § 24b odst. 1 písm. a), d) ve spojení s § 27a odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. K přerušení vedení v evidenci a tím i k přerušení možnosti svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu by měl příslušný krajský úřad přistoupit zejména v případě dlouhodobější pracovní neschopnosti osoby v evidenci, kdy osoba v evidenci z důvodu pracovní neschopnosti není schopna po delší dobu (řádově déle než 2 měsíce) přijmout žádné dítě do přechodné pěstounské péče. V případě, že osoba v evidenci ztratí z důvodu déletrvající pracovní neschopnosti nárok na odměnu pěstouna podle § 47j odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, je už důvodné zvážit, zda pracovní neschopnost osoby v evidenci nezakládá relevantní důvod pro přerušení jejího vedení v evidenci krajského úřadu podle § 24b nebo v závažnějších případech dokonce pro úplné vyřazení osoby z evidence krajského úřadu podle § 24c odst. 1 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Ve stanovisku MPSV k pracovní neschopnosti osob zařazených do evidence osob, které mohou vykonávat pěstounskou péči na přechodnou dobu ze dne 9. 6. 2016 (č. j. MPSV-2016/119440-23), se k tomu uvádí, že „vždy záleží zejména na prognóze vývoje zdravotního stavu osoby v evidenci a na tom, jak dlouho by pracovní neschopnost osoby v evidenci ještě měla (mohla) trvat. Samozřejmě je vhodné přihlédnout také k tomu, zda osoba v evidenci vykonává pěstounskou péči na přechodnou dobu samostatně nebo společně se svým manželem/manželkou“. K přerušení vedení v evidenci krajského úřadu by zásadně nemělo dojít v případě, že se v době vzniku pracovní neschopnosti nachází v péči osoby v evidenci alespoň jedno dítě, neboť takový postup by znamenal, že se dítě bude nacházet v péči osoby v evidenci v rozporu se zákonem (dítě může být svěřeno do pěstounské péče na přechodnou dobu pouze takové osobě, která je pravomocně zařazena v evidenci krajského úřadu a její vedení v této evidenci není přerušeno). Nachází-li se v péči osoby v evidenci alespoň jedno dítě, má osoba v evidenci z důvodu pracovní neschopnosti osoby právo na poskytnutí pomoci při zajištění osobní péče o svěřené dítě podle § 47a odst. 2 písm. a) bod 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Tuto pomoc je osobě v evidenci povinen poskytnout příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí nebo pověřená osoba, se kterou má osoba v evidenci uzavřenou dohodu o výkonu pěstounské péče, jestliže výpomoc s osobní péčí o svěřené dítě nemůže v potřebném rozsahu zajistit manžel/manželka osoby v evidenci nebo jiná spolužijící osoba. Účelem poskytnutí této pomoci je zabezpečit adekvátní péči o dítě v době krátkodobější pracovní neschopnosti osoby v evidenci bez toho, aby bylo nutné předávat dítě do péče jiné osoby a měnit nebo rušit rozhodnutí soudu o svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu. 

	Vzhledem k tomu, že dítě je do pěstounské péče na přechodnou dobu mj. umisťováno v rámci předběžné úpravy poměrů dítěte, tedy na návrh obecního úřadu obce s rozšířenou působností (§ 454 z. ř. s.), je nutné, aby tento úřad měl přehled o osobách, které mohou pěstounskou péči na přechodnou dobu vykonávat. Z tohoto důvodu je krajskému úřadu uložena povinnost předávat seznam osob zařazených do evidence obecním úřadům obcí s rozšířenou působností ve svém správním obvodu a tento seznam pravidelně aktualizovat. Obecní úřad obce s rozšířenou působností s ohledem na vyhledání vhodné osoby v evidenci pro konkrétní dítě může požadovat i bližší informace (zejména charakteristiku dětí, jimž je příslušná osoba schopna péči poskytovat). Jde o údaje potřebné pro poskytování sociálně-právní ochrany dle § 51 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a s ohledem na povahu věci je krajský úřad povinen poskytnout je bezodkladně. V této souvislosti je nutno zmínit § 51 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, který ukládá krajským úřadům vést evidenci žadatelů i v elektronické formě umožňující dálkový přístup ostatním orgánům sociálně-právní ochrany zprostředkujícím pěstounskou péči. Tyto informace by měly být v budoucnu součástí informačního systému sociálně-právní ochrany dětí (§ 53a zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Je nezbytné, aby do doby, než tento informační systém bude realizován, popsané úkoly krajský úřad plnil z důvodů, které jsou výše naznačeny. 

K odst. 7, 8 
	Soud může svěřit dítě do pěstounské péče na přechodnou dobu pouze osobě v evidenci. Pěstounská péče na přechodnou dobu je určena pro případy, kdy: 
 
a) rodič nemůže ze závažných důvodů dítě vychovávat (např. hospitalizace, kratší výkon trestu odnětí svobody atd.), 
 
b) dobu, po jejímž uplynutí může matka dát souhlas k osvojení, stanovenou § 813 obč. zák. (prvních šest týdnů života dítěte), nebo po kterou rodič může souhlas k osvojení dítěte odvolat (§ 817 obč. zák.), nebo 
 
c) dobu po nabytí právní moci rozhodnutí soudu o tom, že souhlasu rodičů k osvojení není potřeba. 
	Do pěstounské péče na přechodnou dobu může být dítě svěřeno i z jiných důvodů, pokud je formou předběžné úpravy poměrů dítěte dle § 452 a násl. z. ř. s. 
 
	V případě svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu je soud povinen jednou za tři měsíce zkoumat, zda důvody, pro něž bylo dítě do této péče svěřeno, ještě trvají. Podle § 459 z. ř. s. trvá předběžné opatření, kterým se dítě svěřuje do pěstounské péče na přechodnou dobu, tři měsíce od jeho vykonatelnosti. Bylo-li před uplynutím této doby zahájeno řízení ve věci samé, pak trvá toto opatření do doby, než se stane vykonatelným rozhodnutí, kterým toto řízení končí, nebo do doby zrušení předběžného opatření (maximálně však jeden rok - viz výklad k odst. 9). Povinnost soudu přezkoumávat důvody pro svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu platí i v případě, kdy dítě nebylo svěřeno do této péče formou předběžné úpravy poměrů dítěte. 

K odst. 9 
 
	Svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu, o kterém bylo rozhodnuto rozsudkem nebo předběžným opatřením soudu, může trvat nejdéle po dobu 1 roku, s výjimkou případu, kdy je před uplynutím této doby svěřen do pěstounské péče téhož pěstouna další sourozenec. Nicméně obecní úřad obce s rozšířenou působností je oprávněn navrhnout, aby soud rozhodl o zrušení svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu i před uplynutím maximální doby 1 roku jejího trvání, zejména je-li možné předat dítě do péče rodičů nebo je-li možné svěřit dítě do některé z dlouhodobějších forem náhradní rodinné péče (svěření dítěte do péče jiné osoby podle § 953 obč. zák. nebo svěření dítěte do pěstounské péče podle § 958 obč. zák.) 

	V původním návrhu novely zákona o sociálně-právní ochraně dětí z roku 2012 bylo uvažováno až o tříleté době pěstounské péče na přechodnou dobu. Tato původně navrhovaná doba se v rámci legislativního procesu jevila jako příliš dlouhá. Doba jednoho roku zdůrazňuje krizový a překlenovací charakter tohoto typu péče, i s ohledem na skutečnost, že podle právní úpravy občanského zákoníku (zejména § 959) je nutno každou pěstounskou péci považovat za institut dočasný, přechodný. Stanovení maximální doby jednoho roku je zároveň impulsem pro všechny zainteresované subjekty, aby vyvinuly potřebné úsilí k nalezení dlouhodobé úpravy poměrů dítěte. Podle údajů provozovatelů zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc a dětských domovů pro děti do 3 let věku se doba pobytu dítěte v těchto ústavech pohybuje zpravidla v řádu měsíců, většina dětí se přitom vrací do svého původního rodinného prostředí. I z tohoto hlediska se přijatá úprava jeví jako odpovídající společenské realitě a potřebám praxe. 

	Lze si ovšem představit případy, kdy se ani přes správné vyhodnocení při svěřování dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu, nepodaří nalézt během jednoho roku vhodné dlouhodobější řešení. V těchto výjimečných případech může dojít na základě rozhodnutí soudu ke změně péče na obecnou „dlouhodobou“ pěstounskou péči. Osoba v evidenci může být zároveň osobou pečující. S ohledem na výklad Komise pro aplikaci civilní legislativy k § 971 odst. 2 obč. zák. ve věci možnosti opětovného svěření dítěte do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc (srov. výklad k § 14) je zřejmé, že stejný postup je uplatnitelný i v případě pěstounské péče na přechodnou dobu. Soud nemůže dobu trvání péče prodloužit nad lhůtu stanovenou zákonem o sociálně-právní ochraně dětí, může však před uplynutím lhůty 1 roku rozhodnout o opětovném svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu stejné osobě v evidenci, je-li to v důležitém zájmu dítěte a jsou-li nadále naplněny podmínky pro svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu dle odst. 7 komentovaného ustanovení. Od doby nového rozhodnutí začíná znovu běžet doba dalšího trvání pěstounské péče na přechodnou dobu v délce 1 roku. Stejně jako v případě zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc jde o řešení situace, kdy by dodržení zákonem stanovené lhůty znamenalo vážný zásah do zájmů dítěte a přesun do jiného výchovného prostředí z „administrativních“ důvodů. 

	Zároveň zákonná úprava zohledňuje situaci, kdy je do pěstounské péče na přechodnou dobu svěřeno (postupně) více sourozenců; ochrana vazeb mezi sourozenci je přitom mimořádně naléhavým důvodem pro prolomení maximální délky doby, po kterou může být dítě v péči osoby v evidenci. 

	Neméně významná je otázka ukončení pěstounské péče na přechodnou dobu z materiálního hlediska, tedy z hlediska možnosti předání svěřeného dítěte do péče třetí osobě, ať již zpět rodiči, tak zejména zájemci o osvojení dítěte, příp. o pěstounskou péči. Podle § 960 obč. zák. "rodiče mají vůči dítěti povinnosti a práva vyplývající z rodičovské odpovědnosti, s výjimkou práv a povinností, které zákon stanoví pěstounovi, ledaže soud z důvodů hodných zvláštního zřetele rozhodne jinak". Podle § 966 odst. 1 obč. zák. pěstoun je povinen a oprávněn o dítě osobně pečovat. Tedy povinnost (a právo) péče přísluší pěstounovi, nikoli rodičům (ti jsou v tom rozsahu omezení ve výkonu rodičovské odpovědnosti a pěstoun má naopak v tom rozsahu fakticky postavení opatrovníka dítěte). Podle § 966 odst. 2 obč. zák. "pěstoun při výchově dítěte vykonává přiměřeně povinnosti a práva rodičů". K těmto právům (a povinnostem) v rámci péče o dítě patří oprávnění, že "péči o dítě a jeho ochranu, výkon jeho výchovy, popřípadě některých jejích stránek, nebo dohled nad dítětem mohou rodiče svěřit jiné osobě; dohoda rodičů s ní se nemusí dotknout trvání ani rozsahu rodičovské odpovědnosti" (§ 881 obč. zák.). Uvedené právo tedy přísluší pěstounovi, avšak pouze "přiměřeně". To, že pěstounovi oprávnění podle § 881 obč. zák. přísluší přiměřeně, znamená, že mu nepřísluší nebo nemusí příslušet v plném rozsahu. Předání dítěte z pěstounské péče na přechodnou dobu (která je z hlediska občanského práva pěstounskou péčí jako každá jiná) do péče osobě, která má úmysl o dítě osobně trvale pečovat, zejména do péče budoucího osvojitele, i z důvodu mimořádně závažných právních důsledků, které takové předání může mít [srov. např. § 828 obč. zák. vycházející z fakticity péče ve vazbě na ne/možnost rodiče odvolat souhlas s osvojením, § 817 odst. 2 písm. a) obč. zák.], nelze považovat za běžnou záležitost, jakou může rozhodovat pěstoun. Srov. § 966 odst. 2 obč. zák. Výjimku představuje případ, kdy by soud při svěření dítěte do pěstounské péče z důvodů hodných zvláštního zřetele práva a povinnosti pěstouna vymezil jinak, tedy šířeji (srov. také § 960 odst. 1, na konci, obč. zák.). Podle § 823 odst. 1 obč. zák., věta druhá, "souhlasí-li s tím rodiče, lze dítě předat budoucímu osvojiteli do péče i dříve, jakmile to zdravotní stav dítěte dovolí. Rodiče osvojovaného dítěte jsou povinni o předání dítěte informovat orgán sociálně-právní ochrany dětí". Rodiče by v takovém případě vlastně uplatňovali své oprávnění podle citovaného § 881 obč. zák. Avšak právě v této složce rodičovské odpovědnosti byli rodiče soudem v důsledku svěření dítěte do osobní péče pěstouna (na přechodnou dobu) omezeni - právo osobní péče (tedy také právo předat dítě do péče třetí osobě) přešlo z rodičů na pěstouna. Proto platí, má-li být dítě předáno z péče pěstouna na přechodnou dobu do trvalé péče třetí osoby, zejména jde-li o zájemce o osvojení takového dítěte, že o takovém kroku nemůže rozhodnout pěstoun, neboť se nejedná o běžnou záležitost, ale naopak o velmi významnou záležitost v životě dítěte, a zároveň nemohou o takovém předání rozhodnout rodiče, byť jsou jinak v dané chvíli nadále zákonnými zástupci, neboť v rozsahu péče o dítě jako složce rodičovské odpovědnosti byli soudem rozhodnutím o svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu omezeni, nepřísluší jim tak v těchto záležitostech rozhodovat. Z uvedeného pak plyne, že nelze dítě fakticky předat do péče třetí osoby ani za současného souhlasu jak pěstouna na přechodnou dobu, tak rodiče (-ů) jako zákonného zástupce (či jich obou), neboť v osobní péči o dítě soud rodiče jako zákonné zástupce omezil (oprávnění jim odňal), pěstounovi však současně přiznal oprávnění v oblasti péče a rozhodování o ní pouze "v běžných záležitostech". Logicky tak vyplývá, že k předání dítěte do péče osoby, která má v úmyslu o dítě pečovat trvale, je tak nezbytné přivolení soudu. Využití úpravy tzv. hostitelské péče ve smyslu § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je vyloučeno, neboť v rámci pěstounství žádný institut "propustky" či "hostitelské" péče upraven není. Ostatně zneužití institutu hostitelské péče podle § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí jako zastřené předpěstounské nebo předadopční péče je za hranou zákona i v případě, kdy je dítě dosud formálně umístěno v ústavu. Je tak třeba, aby byla v soudním řízení při ukončování pěstounské péče na přechodnou dobu uplatňována možnost požádat soud o přiznání předběžné vykonatelnosti rozhodnutí podle § 162 odst. 2 o. s. ř., a současně je ve všech případech namístě trvat na tom, aby soud rozhodoval "s největším urychlením" (§ 471 odst. 2 z. ř. s.). 

Související ustanovení: 

§ 4a - osoba pečující a osoba v evidenci, 

 § 21 - postup obecního úřadu obce s rozšířenou působností při zprostředkování osvojení a pěstounské péče, 

§ 22 - vedení evidence pro zprostředkování osvojení a pěstounské péče krajským úřadem, § 24b - přerušení zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče krajským úřadem, § 24c - vyřazení z evidence dětí nebo evidence žadatelů vedené krajským úřadem, 

 § 27 - odborné posuzování pro účely zprostředkování osvojení a pěstounské péče, 

§ 27a odst. 5 - zařazení do zvláštní evidence pěstounů na přechodnou dobu a vyřazení z této evidence, § 47a odst. 2 písm. a) 

 § 47b - vymezení smluvních stran, § 51 - povinnosti orgánů sociálně-právní ochrany při sdělování údajů, § 53a - informační systém sociálně-právní ochrany dětí 

Související předpisy 

 § 958 a násl. obč. zák., 

 § 452 a násl. z. ř. s. 

HLAVA VI 

ÚSTAVNÍ VÝCHOVA A OCHRANNÁ VÝCHOVA 

 § 28 

(Umístění dítěte do zařízení pro výkon ústavní výchovy) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: V případech, kdy soud nařídil ústavní výchovu, je třeba stanovit způsob, jakým se zajistí přijetí dítěte do takového ústavu (zařízení). Návrh zákona stanoví postup [obecního úřadu obce s rozšířenou působností] v takovém případě a zároveň zakotvuje oprávnění [tohoto] úřadu k podání návrhu soudu na výkon rozhodnutí v případě, že se rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu dětí odmítají rozhodnutí soudu o nařízení ústavní výchovy dítěti podrobit. 

	Návrh zákona také stanoví součinnost [obecního úřadu obce s rozšířenou působností] se soudem v případě, že dítěti je nařízena ústavní výchova a k realizaci rozhodnutí o nařízení ústavní výchovy je třeba výkonu rozhodnutí. 

	K zák. č. 303/2013 Sb.: Ustanovení § 28 zákona č. 359/1999 Sb. upravuje povinnost obecního úřadu obce s rozšířenou působností, aby po právní moci rozhodnutí soudu o nařízení ústavní výchovy sjednal dobu a místo přijetí dítěte do zařízení pro výkon ústavní výchovy. Vzhledem k úpravě § 971 odst. 4 obč. zák., podle kterého soud v rozhodnutí o nařízení ústavní výchovy vždy označí konkrétní zařízení, do kterého má být dítě umístěno, bude orgán sociálně-právní ochrany dětí povinen sjednávat přijetí dítěte vždy do toho zařízení pro výkon ústavní výchovy, které je uvedeno v rozhodnutí soudu. 

	V ustanovení § 971 odst. 2 obč. zák. je dále upraveno omezení doby pobytu dítěte v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc nejdéle na šest měsíců, jestliže o svěření dítěte do péče tohoto zařízení rozhodl soud. Pokud po uplynutí lhůty šesti měsíců nebude možné, aby dítě bylo předáno do péče rodičů nebo do náhradní rodinné péče, bude nezbytné přemístit dítě do zařízení pro výkon ústavní výchovy. V takové situaci bude příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí opět sjednávat dobu přijetí dítěte do soudem určeného zařízení pro výkon ústavní výchovy, které bude povinno zajistit převoz dítěte ze zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. 

K § 28 
 
	Povinnost obecního úřadu obce s rozšířenou působností, aby po právní moci rozsudku soudu o nařízení ústavní výchovy dítěte podle § 971 odst. 1 obč. zák. sjednal dobu a místo přijetí dítěte do zařízení pro výkon ústavní výchovy, ve kterém má být dítě s nařízenou ústavní výchovou podle rozsudku soudu umístěno, se uplatní pouze v těch případech, kdy se dítě v zařízení označeném v rozhodnutí soudu v den právní moci rozsudku dosud nenachází. Uvedená povinnost naopak obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností odpadá za předpokladu, že dítě bylo v zařízení, ve kterém se má podle rozsudku soudu vykonávat ústavní výchova dítěte, umístěno ještě před právní mocí rozsudku o nařízení ústavní výchovy, a to na základě: 
 
- předběžného opatření soudu podle § 924 obč. zák. a § 452 z. ř. s., 
 
- "pomalého" předběžného opatření soudu podle § 12 z. ř. s. ve spojení s § 76 odst. 1 písm. e) nebo § 102 o. s. ř., 
 
- rozsudku soudu o nařízení výchovného opatření podle § 13a odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí (pouze v případě, je-li dítě umístěno v dětském domově pro děti do 3 let věku nebo v domově pro osoby se zdravotním postižením) nebo 
 
- na základě žádosti zákonného zástupce dítěte nebo dohody se zákonným zástupcem dítěte (opět platí pouze v případě, je-li dítě umístěno v dětském domově pro děti do 3 let věku nebo v domově pro osoby se zdravotním postižením). 
 
	Je zřejmé, že ve výše vyjmenovaných případech by bylo sjednávání doby a místa přijetí dítěte do zařízení ze strany obecního úřadu obce s rozšířenou působností nadbytečné. Obdobně se povinnost obecního úřadu obce s rozšířenou působností sjednat dobu a místo přijetí dítěte do zařízení pro výkon ústavní výchovy neuplatní za předpokladu, že dítě je před právní mocí rozsudku o nařízení ústavní výchovy umístěno v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc (na základě předběžného opatření nebo rozsudku soudu, žádosti obecního úřadu obce s rozšířenou působností nebo na základě dohody se zákonným zástupcem dítěte) a toto zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc je provozováno v rámci jednoho subjektu (právnické osoby) současně se zařízením pro výkon ústavní výchovy. Velmi často je možné se setkat s tím, že v rámci jedné právnické osoby (zpravidla příspěvkové organizace obce nebo kraje) je souběžně provozováno jak zařízení pro výkon ústavní výchovy (zejména kojenecký ústav, dětské centrum nebo dětský domov), tak i zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Ačkoliv se formálně i fakticky jedná o dvě odlišná zařízení, která by měla být od sebe prostorově, personálně i režimem péče o dítě oddělena v souladu se standardy kvality pro činnost zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc (viz příloha č. 3 k prováděcí vyhlášce č. 473/2012 Sb., kritérium 3c), mají tato zařízení stejného zřizovatele, a pokud se nacházejí ve stejné budově nebo ve stejném areálu budov, není zpravidla nutné, aby přemístění dítěte z režimu zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc do péče "sousedního" zařízení pro výkon ústavní výchovy domlouval orgán sociálně-právní ochrany dětí, neboť v tomto případě je umístění dítěte do režimu ústavní výchovy spíše vnitřním technicko-organizačním opatřením. Samozřejmě zcela odlišnou situaci představuje případ, kdy je dítě sice umístěno v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, které je provozováno souběžně se zařízením pro výkon ústavní výchovy, ale podle rozsudku soudu má být dítě umístěno ve zcela jiném zařízení pro výkon ústavní výchovy, které se nachází na odlišném místě než dané zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. 

	V těch případech, ve kterých je skutečně třeba dítě fakticky umístit do soudem označeného zařízení pro výkon ústavní výchovy a ve kterých příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností sjednává dobu a místo přijetí dítěte do tohoto zařízení, leží primární odpovědnost za předání dítěte do péče určeného zařízení pro výkon ústavní výchovy na rodičích nebo jiných fyzických osobách odpovědných za výchovu, kterým bylo dítě před nařízením ústavní výchovy svěřeno rozhodnutím soudu do náhradní rodinné péče (např. pěstouni, pěstouni na přechodnou dobu, jiné pečující osoby). Rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte tak musí zajistit také dopravu dítěte do zařízení pro výkon ústavní výchovy, a to na základě výzvy obecního úřadu obce s rozšířenou působností. Nicméně pokud s tím rodiče nebo jiné odpovědné osoby souhlasí nebo o to dokonce výslovně požádají, může faktické umístění dítěte s nařízenou ústavní výchovou do zařízení zajistit obecní úřad obce s rozšířenou působností. Může jít např. o situaci, kdy rodičům brání v umístění dítěte vážné osobní nebo zdravotní překážky, případně kdy se rodiče potýkají s nedostatkem finančních prostředků a nemají z čeho pokrýt náklady na dopravu dítěte do zařízení. Ani v těchto situacích však nevzniká obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností povinnost zrealizovat předání dítěte do péče ústavního zařízení, ale jde pouze o jeho oprávnění, které je podmíněno souhlasem nebo žádostí rodičů. Pokud obecní úřad obce s rozšířenou působností na sebe převezme se souhlasem rodiče odpovědnost za umístění dítěte do ústavního zařízení, může náklady spojené s dopravou dítěte do zařízení pro výkon ústavní výchovy uhradit z prostředků účelové dotace, která je obcím s rozšířenou působností poskytována ze státního rozpočtu na činnosti související s výkonem sociálně-právní ochrany dětí v souladu s § 58 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Obecní úřad obce s rozšířenou působností může k dopravě dítěte do ústavního zařízení použít rovněž služební vozidlo úřadu, ovšem za předpokladu, že takové využití služebního vozidla není v rozporu s vnitřními předpisy daného úřadu a je vyřešena otázka případné povinnosti k náhradě škody, která by v souvislosti s dopravou dítěte mohla vzniknout. 

	Speciálně je otázka dopravy dítěte do zařízení pro výkon ústavní výchovy zákonem upravena pro případ, kdy se dítě v době nařízení ústavní výchovy nenachází v péči rodičů nebo jiných osob odpovědných za výchovu dítěte, ale je umístěno v péči zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc (viz výše). Je-li třeba v takovém případě dopravit dítě do soudem určeného zařízení pro výkon ústavní výchovy, nezajišťují přepravu dítěte rodiče a podpůrně ani obecní úřad obce s rozšířenou působností, ale povinnost zabezpečit převoz dítěte je v tomto případě stanovena výlučně příslušnému zařízení pro výkon ústavní výchovy, do něhož má být dítě podle rozsudku soudu umístěno, ledaže by se toto zařízení domluvilo na jiném zajištění dopravy dítěte se zařízením pro děti vyžadující okamžitou pomoc, s nímž je povinno spolupracovat. 

	V případě, že rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte neuposlechnou výzvy obecního úřadu obce s rozšířenou působností, aby ve sjednanou dobu dopravili dítě s nařízenou ústavní výchovou do určeného zařízení pro výkon ústavní výchovy, ani se nedomluví s obecním úřadem obce s rozšířenou působností na jiném zajištění přepravy dítěte do ústavního zařízení, je zákonem založena obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností aktivní legitimace k tomu, aby podal soudu návrh na nařízení výkonu rozhodnutí o nařízení ústavní výchovy dítěte. Příslušný soud při nařizování výkonu rozhodnutí postupuje podle úpravy výkonu rozhodnutí o péči o nezletilé dítě v § 500-510 z. ř. s. Před nařízením výkonu rozhodnutí může soud ještě jednou vyzvat povinné rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu, aby se dobrovolně podřídili rozsudku o nařízení ústavní výchovy dítěte a předali dítě do péče určeného ústavního zařízení. Přistoupí-li soud k nařízení výkonu rozhodnutí, rozhodne na prvním místě o uložení pokuty povinnému rodiči nebo jiné osobě odpovědné za výchovu dítěte, která může dosahovat nejvýše částky 50 000 Kč. Je-li to účelné a může-li to povinnou osobu přimět k respektování soudního rozhodnutí, může soud rozhodnout o uložení pokuty i opakovaně. Teprve když uložení pokuty (pokut) rodiči nebo jiné odpovědné osobě zůstane bez výsledku, může soud nařídit jako krajní opatření výkon rozhodnutí odnětím dítěte z péče rodiče nebo jiné osoby, u které se dítě nachází, a předání dítěte do péče určeného zařízení pro výkon ústavní výchovy podle § 504-509 z. ř. s. 

	Je-li soudem nařízen výkon rozhodnutí odnětím dítěte za účelem vynucení rozsudku soudu o nařízení ústavní výchovy dítěte, je výkonu rozhodnutí přítomen také pověřený zaměstnanec obecního úřadu obce s rozšířenou působností. Podle § 9 prováděcí instrukce o postupu při výkonu soudních rozhodnutí o výchově nezletilých dětí stanoví soudní vykonavatel, případně soudce, který provádí výkon rozhodnutí, způsob dopravy dítěte do zařízení pro výkon ústavní výchovy. V první řadě se použije služebního vozidla soudu, a nemá-li okresní soud vozidlo k dispozici, použije se služební vozidlo jiného nejbližšího okresního soudu nebo krajského soudu. Dopravu dětí mladších 3 let musí soudní vykonavatel zajistit zdravotnickým vozidlem, a to prostřednictvím dopravní zdravotnické služby nejbližší místu pobytu dítěte. Vyžádá si při tom také doprovod zdravotnického pracovníka při přepravě dítěte do ústavního zařízení. Není-li možné z objektivních důvodů zajistit přepravu dítěte do ústavního zařízení žádným z popsaných způsobů, zajistí soud dopravu jiným vhodným způsobem, kdy může požádat o možnost využití služebního vozidla obecního úřadu obce s rozšířenou působností, případně využít taxislužbu. Nicméně výdaje vzniklé v souvislosti s dopravou dítěte při výkonu rozhodnutí hradí vždy soud, i když byl k dopravě použit jiný dopravní prostředek než služební vozidlo soudu (viz § 17 prováděcí instrukce). 

	Při provádění výkonu rozhodnutí soudu o nařízení ústavní výchovy zajistí obecní úřad obce s rozšířenou působností pro účely umístění dítěte do ústavního zařízení lékařský posudek o zdravotní způsobilosti dítěte k umístění do ústavu a písemné vyjádření lékaře o aktuálním zdravotním stavu dítěte. Při samotném předání do péče zařízení pro výkon ústavní výchovy je pak obecní úřad obce s rozšířenou působností povinen předložit doklady uvedené v § 5 odst. 5 zák. č. 109/2002 Sb., zejména rodný list, občanský průkaz nebo v případě cizinců cestovní pas dítěte, poslední školní vysvědčení nebo výpis z katalogového listu s vyznačením roku školní docházky, průkaz zdravotní pojišťovny, očkovací průkaz, lékařský posudek o zdravotní způsobilosti k umístění dítěte do diagnostického ústavu ne starší 3 dnů a písemné vyjádření lékaře o aktuálním zdravotním stavu dítěte. 

	Je třeba upozornit, že povinnost obecního úřadu obce s rozšířenou působností sjednat dobu a místo přijetí dítě do zařízení pro výkon ústavní výchovy podle § 28 zák. o soc.-práv. ochraně dětí se obdobně vztahuje také na případy, kdy rozsudek soudu o nařízení ústavní výchovy sice ještě nenabyl právní moci, ale okresní soud ve výroku rozsudku stanovil na návrh některého z účastníků předběžnou vykonatelnost rozsudku podle § 162 odst. 2 o. s. ř., a to s odůvodněním, že bez co nejrychlejšího umístění dítěte do ústavního zařízení by hrozilo vážné ohrožení zájmu dítěte. Naopak povinnost obecního úřadu obce s rozšířenou působností sjednat dobu a místo přijetí dítěte do ústavního zařízení, případně podat návrh na výkon rozhodnutí o nařízení ústavní výchovy dítěte se nevztahuje na případy, kdy se dítě nachází na útěku ze zařízení pro výkon ústavní výchovy a následně je zajištěno policií anebo je v rozporu s rozsudkem soudu o nařízení ústavní výchovy zadržováno rodičem či jinou osobou. 

Související ustanovení: 

 § 14 odst. 7 až 11 - součinnost při výkonu rozhodnutí soudu 

Související předpisy: 

 § 971 obč. zák., 

 § 500-509 z. ř. s., 

 § 5 odst. 5 zák. č. 109/2002 Sb., 

instrukce Ministerstva spravedlnosti, Ministerstva vnitra, Ministerstva zdravotnictví, Ministerstva školství, mládeže a tělovýchovy a Ministerstva práce a sociálních věcí ze dne 5. dubna 2007 č.j. 142/2007-ODS-Org, kterou se upravuje postup při výkonu soudních rozhodnutí o výchově nezletilých dětí 

 § 29 

Sledování výkonu ústavní výchovy a ochranné výchovy 

Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Návrh zákona nově zakotvuje oprávnění [obecních] úřadů [obcí s rozšířenou působností] sledovat dodržování práv dítěte v ústavní péči, a to bez ohledu na to, o jaký druh ústavu se jedná, kdo je zřizovatelem ústavu nebo jeho provozovatelem. Ukládá se proto povinnost zaměstnanci [obecního] úřadu [obce s rozšířenou působností] pravidelně v ústavním zařízení navštěvovat děti, jimž byla nařízena ústavní výchova nebo uložena ochranná výchova, a rovněž děti, které byly svými rodiči opuštěny (ponechány matkou ve zdravotnickém zařízení). 

	Zaměstnanec bude moci navštívit ústavní zařízení, pokud k tomu bude mít potřebné oprávnění vydané [obecním] úřadem [obce s rozšířenou působností]. V souvislosti s návštěvou ústavního zařízení je stanovena pro zaměstnance [obecního] úřadu [obce s rozšířenou působností] povinnost, zjistí-li porušení povinností ve vztahu k dítěti ústavním zařízením, aby oznamoval tyto skutečnosti [obecnímu] úřadu [obce s rozšířenou působností, zřizovateli ústavu a soudu, který dítě do ústavu umístil], a sledoval nápravu nedostatků. 

	V souvislosti s uvedeným oprávněním [obecního] úřadu [obce s rozšířenou působností] návrh zákona stanoví povinnosti ústavnímu zařízení, které z toho vyplývají. Jde o povinnosti, které mají umožnit uvedené činnosti ze strany [obecního] úřadu [obce s rozšířenou působností]. 

	Obdobně jako zaměstnanci [obecního] úřadu [obce s rozšířenou působností] se umožňuje navštěvovat ústavní zařízení také zaměstnanci [krajského úřadu a] ministerstva, a to rovněž na základě oprávnění, které v tomto případě vydává zaměstnanci [krajský úřad nebo] ministerstvo. 

	K zák. č. 134/2006 Sb.: Navrhovaná úprava upřesňuje postup orgánů sociálně-právní ochrany v případě sledování výkonu ústavní výchovy a ochranné výchovy. 

Přehled výkladu: 
 
I. Obecně k dozoru nad dětmi v ústavní péči 
 
II. Dozor nad dodržováním práv dítěte v ústavní péči 
 
III. Trvání důvodů pro pobyt v ústavu 
 
IV. Dozor a prodloužení ústavní péče na dobu po dosažení zletilosti 
 
V. Základní procesní pravidla dozoru nad cizí péčí ústavní 
 
VI. Dozor soudu 
 
VII. Některá oprávnění dozorčího důvěrníka 
 
VIII. Oznamovaní a náprava zjištěných závad v poskytované péči 
 
IX. Povinnosti provozovatele ústavního zařízení 
 
X. Tzv. smluvní rodiny, rodinná zařízení a odloučená pracoviště 
 
XI. Dozor krajského úřadu a ministerstva 
K odst. 1 
 
I. Obecně k dozoru nad dětmi v ústavní péči 
 
	Ustanovení zakotvuje tradiční kompetenci při výkonu sociálně-právní ochrany dětí spočívající v "dozoru nad dětmi v cizí péči ústavní". Dozorčím úřadem tu je obecní úřad obce s rozšířenou působností jako orgán sociálně-právní ochrany dětí, jehož místní příslušnost je založena v § 61 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí místem trvalého pobytu dítěte, neboť citované ustanovení v odst. 3 neupravuje zvláštní místní příslušnost na tomto úseku. Ve smyslu § 62 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je však možno dožádat o provedení jednotlivé návštěvy dítěte i jeho rodičů (podle odst. 2) jiný obecní úřad obce s rozšířenou působností (k tomu srov. obecné podmínky pro provedení dožádání v § 13 odst. 1 spr. řádu, zejména účelnost a hospodárnost), neboť uvedené ustanovení se netýká pouze návštěv dítěte v rodině, ale i situace, kdy se má pro účely sociálně-právní ochrany provést šetření u jiných osob, tedy i osob právnických, což bude nejčastější případ šetření v ústavu. Nicméně místně příslušný orgán sociálně-právní ochrany je i přesto generálně odpovědný za poskytování sociálně-právní ochrany danému dítěti a za zpracování, kontrolu a dodržování individuálního plánu ochrany dítěte, proto by dožádání nemělo být pravidlem, ale naopak by mělo být zcela výjimečné. Jde totiž o smysl návštěvy dítěte v ústavním zařízení, jímž je mj. navázání pravidelného kontaktu mezi klíčovým sociálním pracovníkem (koordinátorem případu) a dítětem. K otázce návštěvy dítěte (nikoli rodičů) existují i opačné názory (srov. např. Novotná, V., Burdová, E. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí - Komentář. 3. vyd. Praha: Linde, 2007, s. 137), podle nichž naopak dožádání k provedení jednotlivého úkonu dozoru formou návštěvy ve smyslu § 62 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí možné není. Vzhledem k vymezení předmětu dozoru (srov. dále), lze však za vhodnější mít výklad zde podaný, neboť uvedený způsob šetření formou dožádání je vždy výjimkou z pravidla. Při realizaci dozoru ve smyslu odst. 2 a 3 (provedením návštěvy dětí nebo rodičů), jakož i při vyžadování součinnosti ze strany ústavu podle odst. 6 jde o činnost, která má prvky veřejnosprávní kontroly. Úprava § 29 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je však komplexní, proto lze mít za to, že se na výkon tohoto dozoru nepoužijí procesní pravidla kontrolního řádu č. 255/2012 Sb., byť vzhledem k obecné povaze uvedeného předpisu nelze vyloučit provedení kontroly za účelem zjištění, "jak kontrolovaná osoba plní povinnosti, které jí vyplývají z jiných právních předpisů" (tj. z § 29 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a s ním souvisejících předpisů) "nebo které jí byly uloženy na základě těchto předpisů" (§ 2 kontrolního řádu). 

	Předmětem dozoru je 
 
a) dodržování práv dítěte, 
 
b) rozvoj duševních a tělesných schopností dítěte, 
 
c) trvání důvodů pro pobyt dítěte v ústavu, včetně zjišťování důvodů pro prodloužení ústavní (nebo ochranné) výchovy do 19 let věku, 
 
d) vývoj vztahů mezi chovancem a jeho rodiči, případně jinými fyzickými osobami, do jejichž péče by mohl být přemístěn, 
 
e) zjišťování, zda jsou rozvíjeny vztahy mezi sourozenci, jedná-li se o děti v ústavní péči, tedy zejména, zda nedochází k nedůvodnému oddělení sourozenců zejména jejich umístěním v odlišných ústavech, odlišných skupinách v rámci jednoho ústavu nebo v odlišných typech péče (někteří sourozenci např. zařazení do zprostředkování osvojení apod.). 
	Přitom otázky uvedené zde v písm. b)-e) vlastně pouze blíže charakterizují základní předmět dozoru - dodržování práv dítěte - neboť jak rozvíjení schopností dítěte, tak právo na umístění v ústavní péči a její trvání pouze ze zákonných důvodů, tak rozvíjení vztahů s rodiči, osobami blízkými, zahrnujíc v to sourozence, jsou součástí "práv dítěte" ve smyslu písm. a). Příslušný záznam ve spisové dokumentaci dítěte by se měl zmínit o všech oblastech, na něž se zdejší dozor zaměřuje, jak jsou uvedeny výše sub a)-e). 
 
	Dozor se týká v první řadě výkonu jak ústavní výchovy ve smyslu § 971 obč. zák. a násl., tak výkonu ochranné výchovy ve smyslu zákona o soudnictví ve věcech mládeže, avšak i dalších situací, kdy dítě pobývá v ústavu z jiného důvodu. 

	Otázka nezasahování do vlastní péče vykonávané ústavem. Důvodová zpráva k původnímu znění zákona o soc.-práv. ochraně dětí z roku 1999 k dozoru nad dětmi v ústavní péči uvádí, že se jím "v žádném směru nebude zasahovat do odborné péče, která se dítěti v ústavu (zařízení) poskytuje". Tato zásada navazuje na § 207 věta poslední o. z. o. ve znění I. dílčí novely, podle něhož "na výchovu nezletilce v ústavu nesmí tento poručník (tj. poručník ustanovený do funkce nebo v ní ponechaný i přes nařízení ústavní výchovy vč. poručníka hromadného) vykonávati žádný vliv". Tato zásada je však v současnosti vyloučena v důsledku základní zásady poskytování služeb ústavní péče ve smyslu § 1 odst. 4 zák. č. 109/2002 Sb. ("zařízení a střediska spolupracují s orgány sociálně-právní ochrany dětí v souladu s individuálním plánem ochrany dítěte"), resp. § 42a odst. 1 písm. h) zák. o soc.-práv. ochraně dětí [zařízení - "je povinno spolupracovat s rodinou dítěte a poskytnout této rodině pomoc (...) a to v souladu s individuálním plánem ochrany dítěte"], z níž vyplývá závaznost opatření naplánovaných orgánem sociálně-právní ochrany i pro tato ústavní zařízení. Orgán sociálně-právní ochrany je tak klíčovým subjektem v ochraně dítěte a jeho aktivity mají ostatní pomáhající subjekty, zde tedy konkrétně poskytovatelé pobytových služeb ústavního typu, podporovat. Popsané pravidlo platí v současnosti bezvýjimečně pro školská zařízení pro výkon ústavní a ochranné výchovy a pro střediska výchovné péče, je-li v nich realizován pobyt dítěte, a ve výše uvedeném smyslu i pro pobytová zařízení sociálně-právní ochrany dětí. V případě zařízení sociálních služeb, konkrétně domovů pro osoby se zdravotním postižením (srov. § 48 odst. 4 zák. o soc. službách), je sporná, neboť ji nelze zahrnout pod úzké vymezení použitelnosti zák. č. 109/2002 Sb. při realizaci ústavní výchovy v těchto zařízeních. Zákon o zdravotních službách v případě realizace ústavní výchovy v zařízení zdravotnickém tuto otázku nyní vůbec nijak neupravuje, proto ani zde nelze v tuto chvíli závaznost vlastních opatření, vyplývajících z individuálního plánu ochrany dítěte, pro příslušné ústavní zařízení dovozovat. 

	Pojem "ústavní péče" a pojem "ústav". Nadpis hlavy VI (Ústavní a ochranná výchova) i marginální rubrika § 29 (Sledování výkonu ústavní výchovy a ochranné výchovy) nejsou přesné a nevyhovují oblasti regulace, na niž předmětná úprava dopadá. Především proto, že § 29 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí na rozdíl od dalších ustanovení této hlavy [např. odst. 2 písm. a), b), ale i § 28 zák. o soc.-práv. ochraně dětí aj.] záměrně nezdůrazňuje aspekt nařízení ústavní výchovy nebo uložení ochranné výchovy, ale jednoduše stanovuje pravomoc sledovat dodržování práv dětí "ve školských zařízeních pro výkon ústavní a ochranné výchovy, v domovech pro osoby se zdravotním postižením, v dětských domovech pro děti do 3 let věku a v obdobných ústavech (zařízeních)", a to bez ohledu na to, kdo je jejich zřizovatelem, jak jasně vyplývá již z důvodové zprávy k zák. č. 359/1999 Sb. Jedná se tak pouze o demonstrativní výčet. Ústavem je tedy třeba rozumět jakékoli pobytové zařízení poskytující dětem plné přímé zaopatření, péči a výchovu, nahrazující péči rodičů, jednoduše řečeno: cizí péči, za niž odpovídá právnická osoba nebo "podnikající fyzická osoba" ("ústav"), nikoli pečující fyzická osoba [tj. "jiná osoba odpovědná za výchovu" ve smyslu § 4a písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. Z uvedeného je zřejmé, že dozorové oprávnění orgánu sociálně-právní ochrany v rozsahu § 29 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, pokud z jednotlivého ustanovení explicitně nevyplývá, že se týká pouze nařízené ústavní nebo uložené ochranné výchovy, směřuje vůči jakémukoli typu "ústavu", byť by nebyl v demonstrativním výčtu jednotlivých typů ústavních zařízení komentovaného ustanovení uveden. Stejně tak pro aktivaci uvedené kompetence postačuje sám fakt, že v takovém ústavu dítě prostě pobývá (arg. "sleduje dodržování práv dítěte - v ústavech"). To tedy znamená, že uvedená úprava dopadá i na dozor nad výkonem výchovného opatření podle § 13a zák. o soc.-práv. ochraně dětí, nad výkonem předběžného opatření soudu, kterým je dítě umístěno v ústavu, stejně jako by v plném rozsahu dopadala na péči poskytovanou zařízením pro děti vyžadující okamžitou pomoc, i kdyby její obdobné použití § 42 odst. 7 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí výslovně nezakotvil (tam ji navíc zdůrazňuje pouze ve vztahu k dětem umístěným rozhodnutím soudu, což je, jak vyplývá z předestřeného výkladu, nepřesné a vytvářející klamné zdání zužující úpravy). Stejně tak není ve smyslu odst. 1 navzdory nadpisu této hlavy i marginální rubrice § 29 rozhodné, na základě jakého důvodu je dítě v ústavu umístěno, tj. zda tu je (jakékoli) rozhodnutí soudu, smlouva se zákonným zástupcem včetně veřejného poručníka nebo dítětem samým. Proto na jakýkoli ústav ve výše uvedeném smyslu, a to bez ohledu na důvod pobytu dítěte v něm, dopadají povinnosti stanovené v odst. 6. 

	Zdejší úprava se do určité míry prolíná s úpravou sociální kurately pro děti a mládež podle hlavy VII této části zákona. Jde-li totiž o dozor nad dětmi, jimž byla uložena ochranná výchova nebo ochranné léčení (případně též zabezpečovací detence), bude oprávnění vyplývající z úpravy dozoru podle komentovaného ustanovení vykonávat právě kurátor pro děti a mládež [§ 31 odst. 3; § 32 odst. 4 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. Pokud však půjde o dítě ve výkonu vazby nebo ve výkonu trestního opatření odnětí svobody, bude kurátor při výkonu dozoru postupovat podle zvláštních ustanovení hlavy VII, konkrétně dle § 34 odst. 2 až 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, a možnost subsidiárního použití zdejší úpravy je sporná. Tento komentář se kloní k závěru, že je vyloučena, neboť zmíněná zvláštní úprava dozoru v § 34 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je komplexní. Je však namístě připomenout, že systematicky je platná úprava zcela nevhodná, neboť dozor nad cizí péčí ústavní jako jinou formou péče o dítě podle občanského zákoníku (ať již založenou rozhodnutím soudu nebo smlouvou se zákonným zástupcem) se týká institutu občanského - rodinného práva, zatímco dozor nad výkonem ochranné výchovy (a dalších trestních sankcí, pokud na ně nedopadá zmíněná zvláštní úprava § 34 odst. 2-5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí jako lex specialis) se týká práva trestního. Dozor nad všemi opatřeními podle zákona o soudnictví ve věcech mládeže, tedy nad výkonem trestních sankcí, by tak měl být upraven samostatně a odlišně od dozoru nad cizí péčí o dítě právě v hlavě VII. 

	Umístění v ústavu pro výkon zabezpečovací detence se může týkat i nezletilého dítěte, resp. mladistvého, jemuž je toto ochranné opatření možno uložit na základě § 5 odst. 2 a § 21 odst. 1 z. s. m., ve spojení s § 47 odst. 2 tr. zákoníku, "jestliže pachatel spáchal zločin ve stavu zmenšené příčetnosti nebo ve stavu vyvolaném duševní poruchou, a nelze přitom očekávat, že by uložené ochranné léčení s přihlédnutím k povaze duševní poruchy a možnostem působení na pachatele vedlo k dostatečné ochraně společnosti, a soud má za to, že zabezpečovací detence, kterou pachateli zároveň ukládá, zajistí ochranu společnosti lépe než trest", nebo ve smyslu § 100 odst. 1 tr. zákoníku, "jestliže pachatel činu jinak trestného, který by naplňoval znaky zločinu, není pro nepříčetnost trestně odpovědný, jeho pobyt na svobodě je nebezpečný a nelze očekávat, že by uložené ochranné léčení s přihlédnutím k povaze duševní poruchy a možnostem působení na pachatele vedlo k dostatečné ochraně společnosti", a rovněž v případě spáchání zločinu "ve stavu vyvolaném duševní poruchou", je-li pachatelův "pobyt na svobodě nebezpečný a nelze očekávat, že by uložené ochranné léčení s přihlédnutím k povaze duševní poruchy a možnostem působení na pachatele vedlo k dostatečné ochraně společnosti" [§ 100 odst. 2 lit. a) tr. zákoníku], nebo nakonec v případě, kdy "pachatel, který se oddává zneužívání návykové látky, znovu spáchal zločin, ač již byl pro zločin spáchaný pod vlivem návykové látky nebo v souvislosti s jejím zneužíváním odsouzen k nepodmíněnému trestu odnětí svobody nejméně na dvě léta, a nelze očekávat, že by bylo možné dosáhnout uložením ochranného léčení dostatečné ochrany společnosti, a to i s přihlédnutím k již projevenému postoji pachatele k ochrannému léčení" [§ 100 odst. 2 písm. b) tr. zákoníku]. 

	Zák. č. 129/2008 Sb., o výkonu zabezpečovací detence, pak v § 15 odst. 5 výslovně stanovuje, že "ústav umožní zaměstnanci obce s rozšířenou působností zařazenému do obecního úřadu pověřeného zajišťováním sociálně-právní ochrany dětí při výkonu jeho oprávnění navštěvovat chovance mladšího 18 let a hovořit s ním bez přítomnosti třetí osoby. Tyto návštěvy se nezapočítají do doby návštěv podle § 10 odst. 1". Jedná se tak o doplnění zdejší úpravy (nepřímou novelu). Přitom je zřejmé, že uvedený zákon pod pojmem "oprávnění navštěvovat chovance mladšího 18 let a hovořit s ním bez přítomnosti třetí osoby" má na mysli právě úpravu § 29 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, což plně odpovídá tímto komentářem podanému výkladu ohledně obecnosti úpravy "dozoru nad cizí péčí ústavní", kterou není možno v důsledku nevhodně a jen zdánlivě zužujících rubrik chápat úzce jako "sledování výkonu ústavní a ochranné výchovy". Zabezpečovací detenci můžeme přitom chápat jako "ochrannou výchovu pro všechny" - jak pro nezletilé, tak i pro dospělé, neboť "výkonem zabezpečovací detence se sleduje ochrana společnosti a terapeutické a výchovné působení na osoby ve výkonu zabezpečovací detence prostředky stanovenými v tomto zákoně" (§ 1 odst. 2 zák. č. 129/2008 Sb.), přičemž "zabezpečovací detence se vykonává v ústavu se zvláštní ostrahou a s léčebnými, psychologickými, vzdělávacími, pedagogickými, rehabilitačními a činnostními programy" (§ 1 odst. 3 zák. č. 129/2008 Sb., současně však jako "ochranou výchovu zostřenou", neboť důvodem jejího uložení je vždy trestný čin závažnosti zločinu. Rovněž metoda úpravy je obdobná jako v případě regulace výkonu výchovy ochranné dle zák. č. 109/2002 Sb. Podle § 41 zák. č. 129/2008 Sb. "po dobu výkonu zabezpečovací detence ústav vytváří předpoklady pro plynulý přechod chovance do samostatného způsobu života po propuštění z výkonu zabezpečovací detence nebo po převedení do ochranného léčení. Přitom spolupracuje s orgány poskytujícími sociální služby a s orgány sociálně právní ochrany dětí, zejména jim poskytuje včas potřebné informace a umožňuje jim průběžný kontakt s chovancem". Dozor kurátora pro děti a mládež se pak soustředí rovněž na dodržování práv chovance podle uvedeného zákona č. 129/2008 Sb. 

	Výkon zabezpečovací detence zmiňuje zákon o sociálně-právní ochraně dětí v platném znění pouze v § 34 odst. 5 v souvislosti s povinností ústavu informovat orgán sociálně-právní ochrany o nástupu a výstupu nezletilého z výkonu tohoto opatření a dále v § 47r v souvislosti se zánikem nároku na dávku pěstounské péče. 

	Umístění v ústavu pro výkon ochranného léčení se, tak jako v případě zabezpečovací detence, může týkat i nezletilého dítěte, jemuž je toto ochranné opatření možno uložit na základě § 5 odst. 2 a § 21 odst. 1 z. s. m. Bližší úprava podmínek výkonu ochranného léčení včetně práv a povinností pacienta (chovance) je pak zakotvena v hlavě VI zákona č. 373/2011 Sb., o specifických zdravotních službách (§ 83-89). Na základě novely zákona o specifických zdravotních službách, provedenou s účinností od 1. 11. 2017 zákonem č. 202/2017 Sb., je výkon dozoru nad ochranným léčením ústavním výslovně doplněn i do komentovaného ustanovení [odst. 2 písm. a); odst. 4; odst. 6 písm. b)]. Zákon č. 373/2011 Sb. ve znění zákona č. 202/2017 Sb. se podobně jako zákon o výkonu zabezpečovací detence nově zmiňuje o oprávněních orgánu sociálně-právní ochrany dětí a o součinnosti poskytovatele specifických zdravotních služeb s tímto orgánem. Ustanovení § 87a zákona o specifických zdravotních službách stanovuje, že „poskytovatel zajišťující ochranné léčení ústavní nezletilého pacienta formou lůžkové péče oznamuje příslušnému orgánu sociálně-právní ochrany dětí skutečnosti uvedené v § 87 odst. 2 a nadcházející propuštění nezletilého pacienta z ochranného léčení ústavního. Poskytovatel tomuto orgánu umožňuje sledování dodržování práv nezletilého pacienta při výkonu ochranného léčení ústavního podle § 85 a 86.“ Podle § 87 odst. 2 cit. zák. je tak třeba i orgánu sociálně-právní ochrany dětí sdělit, že poskytovatel nemůže zajistit přijetí pacienta do ochranného léčení, přičemž součástí tohoto oznámení je odůvodnění odmítnutí přijetí pacienta a sdělení předpokládaného termínu jeho možného přijetí. Poskytovatel rovněž oznamuje, že pacient, kterému bylo nařízeno ochranné léčení v termínu stanoveném soudem, nenastoupil k výkonu ochranného léčení nebo že se v rozporu s podmínkami nařízeného ochranného léčení ze zdravotnického zařízení vzdálil nebo že se nedostavuje k lékařským prohlídkám ve stanoveném termínu, a nakonec, že pacient byl na základě náhlé změny zdravotního stavu, která nesouvisí s ochranným léčením vykonávaným formou lůžkové péče, přeložen na jiné pracoviště poskytovatele vykonávajícího ochranné léčení nebo do zdravotnického zařízení jiného poskytovatele. Ustanovení § 85 a 86 zákona o specifických zdravotních službách upravují práva a povinnosti pacienta v detenci v určité obdobě např. s právy a povinnostmi chovance školského ústavního zařízení. Obsahem této úpravy jsou tak např. podmínky pro výjimečný zákaz návštěvy za pacientem, omezení nebo kontrola korespondence, právo na seznámení se svými právy a povinnostmi, či úpravu „propustek“ (na níž se ovšem zřejmě režim § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nevztahuje). Orgán sociálně-právní ochrany dětí tak v případě ochranného léčení ústavního nezletilého pacienta sleduje v první řadě dodržování právě této speciální úpravy zákona o specifických zdravotních službách. 

	Neboť odst. 2 taxativně vymezuje druhy pobytu dítěte v ústavu zakládající povinnost orgánu sociálně-právní ochrany vykonat návštěvy dítěte v zákonném intervalu (zásadně kvartálně) a rovněž tak obdobné ustanovení v případě sociální kurately (§ 34 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) se vztahuje taxativně pouze k výkonu vazby nebo trestu, platí, že v případě jiných důvodů realizace ústavní péče nebo výkonu trestní sankce není v platném znění zákona o sociálně-právní ochraně dětí žádná frekvence takových návštěv stanovena. To platí právě i pro výše popsaný výkon zabezpečovací detence. Za účelem ochrany práv nezletilých umístěných v těchto dalších typech ústavů však lze mít za to, že frekvence návštěv ať již sociálního pracovníka, a/nebo sociálního kurátora by měla odpovídat frekvenci návštěv nezletilých umístěných v zařízeních pro výkon ústavní výchovy, jakož i v zařízeních pro výkon ochranné výchovy, ochranného léčení, vazby nebo trestního opatření odnětí svobody. 

II. Dozor nad dodržováním práv dítěte v ústavní péči 
 
	Práva dítěte je nezbytné chápat v nejširším smyslu. Jedná se tak v první řadě obecně o lidská práva a o specifická práva dítěte zakotvená v ústavním pořádku a v mezinárodních smlouvách o lidských právech, především v Úmluvě o právech dítěte, v Úmluvě o lidských právech a biomedicíně (publikována pod č. 96/2001 Sb. m. s.), v Úmluvě o právech osob se zdravotním postižením (publikována pod č. 10/2010 Sb. m. s.) a dalších, jež je nutno vždy posuzovat pod zorným úhlem nejlepšího zájmu dítěte (srov. výklad k § 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). V užším smyslu se pak jedná o práva dítěte zakotvená ve zvláštních právních předpisech, především v zák. č. 109/2002 Sb., je-li dítě umístěno ve školském zařízení, konkrétně v § 20-22 zák. č. 109/2002 Sb. (Práva a povinnosti dětí umístěných v zařízení, Opatření ve výchově, Oddělená místnost), v § 29 zák. č. 109/2002 Sb. (použití nejvýše dovolené částky sirotčího důchodu na ošetřovné), v § 31-33 zák. č. 109/2002 Sb. (úprava kapesného, osobních darů a věcné pomoci). K tomu srov. blíže podrobný výklad v publikaci Křístek A. Zákon o výkonu ústavní výchovy nebo ochranné výchovy ve školských zařízeních a o preventivně výchovné péči ve školských zařízeních. Komentář. Praha: Wolters Kluwer, 2017. Důležitou složkou dozoru je i dozor nad využíváním majetku dítěte (zejména prostředků výživného a částky sirotčího důchodu nezapočitatelné na ošetřovné), pokud je k jeho správě ústav příslušný a/nebo s jakýmkoli majetkem dítěte nakládá, ačkoliv takový stav je současně v příkrém rozporu s právem: ústavní zařízení může totiž spravovat pouze velmi úzce a taxativně vymezený majetek dítěte, a to za prvé jeho přídavek na dítě (§ 19 odst. 3 zák. o st. soc. podpoře), za druhé dítětem zcela dobrovolně do úschovy předané cenné předměty a finanční hotovost převyšující výši kapesného [§ 23 odst. 1 písm. g) zák. č. 109/2002 Sb.] a za třetí a naposled dítětem povinně do úschovy předané předměty ohrožující výchovu, zdraví či bezpečnost dětí [§ 20 odst. 2 písm. d) ve spojení s § 23 odst. 1 písm. g) zák. č. 109/2002 Sb.]. Jiný majetek dítěte, a to např. ani výživné, ani sirotčí důchod, ústavní zařízení spravovat nemůže a nesmí, ačkoli se tak v praxi často děje. Nemůže-li správu jmění v tomto rozsahu vykonávat zákonný zástupce nebo poručník, musí být dítěti nezbytně jmenován opatrovník pro správu jmění, kterým ovšem ústavní zařízení nebo jeho zaměstnanec být nemůže (§ 63 obč. zák.). Dozor orgánu sociálně-právní ochrany dětí by se tedy měl zaměřit i na to, zda ústavní zařízení protiprávně nespravuje jakékoli jiné, než výše jmenované jmění dítěte (tedy zejména, zda v rozporu se zákonem nepřijímá splátky výživného v celém jeho stanoveném rozsahu, či zda neinkasuje splátky sirotčího důchodu dítěte). 

	Na základě novely zák. č. 109/2002 Sb., provedené zákonem č. 333/2012 Sb. je Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy zmocněno k vydání předpisu, jímž budou stanoveny standardy kvality pro preventivně výchovnou péči ve střediscích a standardy kvality pro výkon ústavní výchovy a ochranné výchovy v zařízeních. Proto lze dozor zaměřit i na soulad výkonu ústavní nebo ochranné výchovy, stejně jako realizaci výchovného opatření podle § 13a zák. o soc.-práv. ochraně dětí ve středisku výchovné péče s těmito standardy. Tyto standardy byly schváleny dne 23. 3. 2015 a publikovány jako Metodický pokyn, kterým se stanoví standardy kvality péče o děti ve školských zařízeních pro výkon ústavní výchovy nebo ochranné výchovy a ve školských zařízeních pro preventivně výchovnou péči pod č. j. MŠMT-5805/2015. 

	Práva obdobná těm, jež zakotvuje zák. č. 109/2002 Sb., vyplývají pro děti umístěné v zařízeních pro děti vyžadující okamžitou pomoc z § 42a odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a implicitně též z odst. 3 (práva a povinnosti ředitele zařízení) téhož §. Při dozoru nad dětmi umístěnými do tohoto typu zařízení lze však vycházet i z povinnosti dodržování standardů kvality, upravených pro tento typ zařízení v příloze č. 3 k prováděcí vyhlášce č. 473/2012 Sb. [čl. II bod 12 (přechodných ustanovení) zák. č. 401/2012 Sb. stanovil přechodné období do 31. prosince 2014 k vypracování těchto standardů kvality]. 

	Dozor by se měl zaměřit též na otázku, zda je dodržena zásada společného umístění se sourozenci (jak v jednom ústavu, tak v rámci ústavu v jedné skupině) a zásada umístění co nejblíže bydlišti rodičů nebo jiných osob dítěti společensky blízkých (např. prarodičů, starších sourozenců apod.), to zpravidla v případě, kdy rodiče o své dítě nejeví zájem, nebo jim byl styk s dítětem soudem dokonce zakázán či podstatně omezen apod. Za druhé je namístě se zaměřit na okolnost, zda je dítě umístěno v odpovídajícím typu ústavu, přičemž takovým základním typem je zásadně dětský domov ve smyslu § 12 zák. č. 109/2002 Sb. Umístění v ostatních typech ústavů musí odůvodňovat řádně vyhodnocené specifické potřeby dítěte, nikoli snaha ústavu o vymístění „nepohodlného“ klienta, nebo, a to ještě častěji, pragmatický důvod naplnění kapacity jinak nevyužitého zařízení. K problému je tedy třeba přistupovat z pohledu dítěte a jeho nejlepšího zájmu, nikoli z pohledu poskytovatelů služeb, resp. mezer v jejich síti. Z tohoto hlediska je rovněž jako rozřazovací kritérium nepřípustný medicínský pojem „poruch chování“. 

	Jde-li o umístění chovance v domovech pro osoby se zdravotním postižením, je takové umístění přípustné pouze v případě zcela specifických potřeb dítěte daných především mentálním postižením (tělesné postižení jako rozřazovací znak má zřetelné aspekty diskriminační), když podle § 2 odst. 12 zák. č. 109/2002 Sb. platí, že do zařízení (tedy především dětských domovů) „jsou umísťovány i děti s mentálním, tělesným, smyslovým postižením, s vadami řeči, popřípadě s více vadami, u nichž byla nařízena ústavní výchova, (-) pokud stupeň zdravotního postižení neodpovídá jejich umístění do zařízení sociálních služeb nebo do specializovaného zdravotnického zařízení“. Vedle toho je třeba upozornit, že je ve světle zákona č. 303/2013 Sb. rovněž sporné jakékoliv umísťování dětí do výchovných ústavů, zřízených podle § 14 zák. č. 109/2002 Sb., nejde-li o uloženou ochrannou výchovu, v případě trestněprávní ochranné výchovy má však umístění chovance ve výchovném ústavu trvat pouze na nezbytně nutnou dobu, tzn. nikoli dlouhodobě (srov. § 10 odst. 3 a § 11 odst. 2 prováděcí vyhlášky č. 438/2006 Sb., kterou se upravují podrobnosti výkonu ústavní výchovy a ochranné výchovy ve školských zařízeních). Ve všech případech, kdy by dozorující orgán sociálně-právní ochrany dospěl k závěru (samozřejmě se zapojením samotného dítěte do rozhodovacího procesu), že umístění dítěte v daném ústavu, ať již z důvodu geografického umístění, nebo z důvodu typu zařízení a jeho cílové skupiny, neodpovídá potřebám dítěte a není v souladu s jeho nejlepším zájmem, podává soudu návrh na přemístění dítěte podle § 14 odst. 1 písm. h) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, a to do ústavu, který vyhoví jak zákonným podmínkám, tak především potřebám přemísťovaného dítěte. 

	V rámci dozoru je namístě provést rovněž prověrku spisové dokumentace zaměřenou na zákonnost správních rozhodnutí o umístění (přemístění) chovanců tam, kde o této otázce dosud rozhoduje zcela nevhodně ředitele diagnostického ústavu (trestněprávní ochranná výchova). Tedy zejména na skutečnosti, zda bylo jako s účastníky jednáno s osobami, s nimiž jako s účastníky jednáno být mělo (tedy především s chovancem samotným), zda byl ustanoven opatrovník těm účastníkům, jimž ustanoven být měl (§ 32 spr. řádu; tedy chovanci), zda bylo účastníkům a/nebo jejich opatrovníkům řádně oznámeno zahájení správního řízení (§ 46 spr. řádu), zda byla účastníkům před vydáním rozhodnutí dána možnost vyjádřit se k podkladům rozhodnutí, zda rozhodnutí obsahuje úplné a přesvědčivé odůvodnění (§ 68 odst. 3 spr. řádu) a není jen formulářové (např. nejde pouze o citaci předpisů a uvedení obecných frází) a zda rozhodnutí bylo realizováno až poté, kdy se stalo vykonatelným (§ 73 spr. řádu). Z odůvodnění musí být zejména patrné úvahy, kterými se správní orgán řídil při hodnocení podkladů a při výkladu právních předpisů, tzn. v odůvodnění musí být jasně popsány důvody pro umístění právě do konkrétního zařízení a musí být patrný soulad výsledného řešení se zásadou umístění dítěte „co nejblíže bydlišti osob odpovědných za výchovu nebo zákonných zástupců, pokud by tím nebyl ohrožen mravní vývoj dítěte“ (§ 5 odst. 12, do 31. prosince 2013 odst. 13 zák. č. 109/2002 Sb.) a soulad s právem dítěte na společné umístění se sourozenci, „nebrání-li tomu závažné okolnosti ve vývoji a vztazích sourozenců“ [§ 20 odst. 1 písm. d) zák. č. 109/2002 Sb.], nebo řádně zdůvodněno, proč bylo výjimečně rozhodnuto jinak. Dále je prověrku třeba zaměřit na skutečnost, zda v případě umístění mimo správní obvod diagnostického ústavu bylo postupováno v součinnosti s orgánem sociálně-právní ochrany (§ 5 odst. 7 zák. č. 109/2002 Sb.), popř. proč tyto procesní nebo hmotněprávní zásady nebyly z důvodů zákonem předvídaných dodrženy. Jsou-li zjištěny takové vady řízení, které zakládají nesoulad s právními předpisy (včetně nepřezkoumatelnosti rozhodnutí pro vady odůvodnění), pak dozorující orgán sociálně-právní ochrany kromě oznámení podle odst. 4 dá podnět k provedení přezkumného řízení podle § 94 a násl. a/nebo takovou skutečnost oznámí dozorujícímu soudu s případným návrhem na řešení situace (včetně návrhu na přemístění v souladu s požadavky zákona) a rovněž tak dozorujícímu státnímu zástupci podle § 39 zák. č. 109/2002 Sb. To samé pak platí v případě prověřování zákonnosti ostatních správních řízení, která se v oboru ústavní výchovy nebo ochranné výchovy ve smyslu zák. č. 109/2002 Sb. konají. 

	Pro dítě představuje trvání svěření do péče „kmenového“ dětského domova stabilitu, zázemí a jistotu. Změny v otázce určené „pečující osoby“ nelze vnímat jako postup, který by tak byl v souladu s nejlepším zájmem dítěte, ledaže by šlo o změny vyvolané naprosto zásadními a závažnými okolnostmi (zánik zařízení, vážné onemocnění chovance apod.). Nadále však lze v praxi zaznamenat tendenci přemísťování dětí z důvodu požadavků na vzdělávání v určitém typu školy, zejména v závislosti na dosažení určité věkové hranice, zpravidla po ukončení povinné školní docházky. Podle § 23 odst. 1 písm. c) zák. č. 109/2002 Sb. je přitom ředitel „kmenového“ dětského domova (příp. „se školou“) oprávněn „povolit dítěti s nařízenou ústavní výchovou přechodné ubytování mimo zařízení v souvislosti s jeho vzděláváním nebo zaměstnáním“. Pokud tak v místě nelze chovanci zajistit navazující vzdělávání podle jeho vzdělávacích potřeb, není to vůbec důvodem pro změnu určení odpovědného zařízení - o vzdělávání mimo zařízení může a má rozhodnout ředitel kmenového ústavu, samozřejmě s plným zapojením chovance v souladu s jeho participačními právy a v souladu s individuálním plánem ochrany dítěte (tedy v součinnosti s orgánem sociálně-právní ochrany dětí) a samozřejmě také s nutným zapojením zákonného zástupce do řešení otázky vzdělání. Zcela nesprávný postup pak představuje snaha o změnu v určení zařízení, vedená účelem přemístění mladistvého chovance do výchovného ústavu (a jeho vzdělání v ústavním učilišti), tedy do ústavu, který je určen chovancům se závažnými poruchami chování, resp. je určen pro výkon trestní sankce ochranné výchovy. Tím spíše, že pobyt v tomto typu zařízení má vždy trvat jen na nezbytně nutnou dobu (v návaznosti na řešení subjektivních obtíží chovance, tedy terapii či jinou podobnou intervenci, nikoli v návaznosti na jeho vzdělání, které s umístěním v uzavřeném zařízení nijak nesouvisí). Je-li škola při výchovném ústavu odpovědně všemi zainteresovanými subjekty v čele s dítětem vyhodnocena jako vzdělávací služba pro chovance nejvhodnější, není tu žádný důvod pro jeho současné přemístění do uzavřeného typu služby. Takový žák ústavní školu ve výchovném ústavu navštěvovat jistě může (školské předpisy tomu nebrání), ovšem přechodně ubytován má být mimo výchovný ústav (internát, podnájem, domov mládeže, kolej apod.), a to na základě přivolení ředitele kmenového dětského domova, nikoli na základě rozhodnutí soudu o přemístění chovance do jiného zařízení (výchovného ústavu) z důvodu, že při tomto ústavu je zřízeno učiliště. Tedy zcela mimo vymezení důvodů pro umístění ve výchovném ústavu. Orgán sociálně-právní ochrany dětí by tedy měl vždy zamezit záměrům na přemístění chovance s nařízenou ústavní výchovou do výchovného ústavu pouze z důvodu zajištění návazného vzdělání jeho přijetím do ústavní střední školy. 

	V případě dětí umístěných v domově pro osoby se zdravotním postižením je pak tento dozor v užším smyslu třeba zaměřit na dodržování právní úpravy zák. č. 109/2002 Sb., na niž zák. o soc. službách v § 48 odst. 4 odkazuje, tedy na práva dle § 20 a zřejmě i podle § 21 (opatření ve výchově), dodržování pravidel o kapesném a další; úprava oddělené místnosti (§ 22 zák. č. 109/2002 Sb.) se zde nepoužije, neboť zákon o sociálních službách má vlastní úpravu opatření omezujících pohyb osob (§ 89 zák. o soc. službách). 

	Úprava dětských domovů pro děti do tří let věku v zákoně o zdravotních službách je, jak již uvedeno ve výkladu k § 1, zcela nedostatečná, úpravu zák. č. 109/2002 Sb. nelze použít ani podpůrně. Avšak úprava zákona o sociálně-právní ochraně dětí je samozřejmě plně využitelná i při pobytu v kojeneckém ústavu, např. při rozhodování o "propustkách" a "hostitelské péči" podle § 30. V takovém případě je třeba, i v souladu s judikaturou správních soudů (srov. např. rozsudek Krajského soudu v Praze z 9.6.2011, sp. zn. 4 A 122/2010), dovodit, že zařízení, a nemá-li právní subjektivitu, pak jeho zřizovatel, resp. v obou případech statutární orgán nebo jím písemně pověřený zaměstnanec, rozhoduje o žádosti o pobyt dítěte mimo zařízení ve správním řízení rozhodnutím (srov. § 1 odst. 1, § 9 a § 130 odst. 3 spr. řádu). V ostatních případech je namístě zjišťovat soulad poskytovaných služeb s obecnými právy dítěte (srov. výše). 

	Právo dítěte na zachování a rozvíjení vztahů s rodiči a dalšími blízkými osobami (nezakázal-li takový styk soud) je nejen ústavněprávně a mezinárodněprávně garantovaným základním právem dítěte, ale je zmíněno jak v komentovaném ustanovení, tak v § 20 odst. 1 písm. n) zák. č. 109/2002 Sb. (právo "na udržování kontaktu s osobami odpovědnými za výchovu a dalšími blízkými osobami"). Je současně nezbytnou podmínkou pro úspěšnou sanaci původního prostředí, která je prvořadým cílem snažení orgánu sociálně-právní ochrany dětí. Proto je zcela nepřípustná praxe faktického zákazu styku s takovými osobami v rámci tzv. adaptace dítěte v ústavu po nařízení ústavní výchovy, která se v minulosti uplatňovala i v rozsahu několika měsíců. Rovněž tak využívání zákazu styku jako opatření ve výchově (např. za "nevhodné chování", či snad dokonce v rámci někde stále ještě přetrvávajících tzv. bodových systémů), ať již formou zákazu návštěv osob blízkých, tak zákazu "propustek" je v rozporu s právy dítěte, nerozhodl-li o takovém opatření soud. Proto je zjišťování dodržování práv dětí v této oblasti prvořadým úkolem v rámci dozoru nad dětmi v ústavní péči, a to jak pokud se týče režimu návštěv osob blízkých za dítětem v zařízení, tak telefonického nebo jiného obdobného kontaktu dítěte s těmito osobami, tak také v oblasti pobytu dítěte mimo zařízení podle § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. V případě "propustek" je výkon dozoru prováděn současně i výkonem samotné kompetence při vydávání souhlasu s takovou "propustkou" podle § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. V případě návštěv v zařízení a telefonického, mailového apod. typu kontaktů je pak namístě zjišťovat, zda nedochází k neúměrnému omezování takových typů kontaktů ať již na základě úpravy vnitřního řádu, nebo faktického opatření a rovněž tak k porušování základního práva na ochranu soukromí (srov. ochranu listovního tajemství a skutkovou podstatu trestného činu porušení tajemství dopravovaných zpráv podle § 182 tr. zákoníku). Může docházet k restrikci návštěv jejich omezením např. pouze na několik málo hodin v týdnu, navíc vymezených v čase pro některé osoby nevhodném. Příp. může docházet k faktickému omezení dětí v přístupu k telefonu např. jen na několik málo minut týdně apod. Takové praktiky jsou samozřejmě nepřípustné pro zjevný rozpor s právem. 

	Po novelizaci zák. č. 109/2002 Sb. provedené zákonem č. 333/2012 Sb. byly cestou poslaneckého návrhu novelizovány též práva a povinnosti ředitele zařízení tak, že § 23 (Práva ředitele zařízení), odst. 1 písm. l) zakotvuje jeho oprávnění „zastoupit dítě v běžných záležitostech, a pokud jeho zákonní zástupci neplní své povinnosti nebo nejeví o dítě skutečný zájem, je oprávněn zastoupit dítě i ve věcech zásadní důležitosti, vyžaduje-li to zájem dítěte“, a § 24 (Povinnosti ředitele zařízení) odst. 1 písm. i) pak zakotvuje jeho korespondující povinnost „projednat předem opatření zásadní důležitosti se zákonnými zástupci dítěte a s orgánem sociálně-právní ochrany dětí, nehrozí-li nebezpečí z prodlení, a bezodkladně je informovat o provedeném opatření“. Uvedená úprava vykazuje zřejmé znaky protiústavnosti, když dovoluje řediteli učinit si mimo soudní či alespoň správní řízení úsudek o otázce, zda tu nejsou důvody pro omezení, resp. zbavení rodičů rodičovské odpovědnosti, resp. o otázce, zda není u rodičů dán kvalifikovaný nezájem o dítě, a v závislosti na tomto úsudku vzniká pak zdánlivě řediteli oprávnění plného zákonného zastoupení dítěte protiprávním přisvojením takového oprávnění, aniž by o takové věci rozhodl soud, což však předpokládá čl. 32 odst. 4 věta druhá Listiny. Orgán sociálně-právní ochrany dětí by se o takové skutečnosti měl dozvědět v rámci projednání zpravidla předem, v případě nebezpečí z prodlení mu aplikace plného zákonného zastoupení ve věcech zásadní důležitosti pro dítě musí být oznámena alespoň dodatečně. Orgán sociálně-právní ochrany by tu však neměl vystupovat jako ten, kdo poskytne svým předchozím nebo následným souhlasem alibi neústavnímu postupu, a měl by se pokusit o zajištění součinnosti zákonných zástupců, je-li zamýšlená věc zásadní důležitosti dle jeho názoru v souladu s nejlepším zájmem dítěte, a v případě, kdy tu objektivně zákonní zástupci neplní své povinnosti, je povinen se postarat o to, aby byl dítěti ustanoven opatrovník nebo poručník v potřebném rozsahu. V rámci periodického dozoru by se měl současně zaměřit i na otázku, zda není zmíněné právní úpravy zákonného zastoupení ze strany ústavu zneužíváno. 

III. Trvání důvodů pro pobyt v ústavu 
 
	Zda trvají důvody pro pobyt dítěte v ústavu je předmětem vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny, jehož závěry se nutně promítnou do individuálního plánu ochrany dítěte. Zjištění učiněná při realizaci dozoru nad dětmi v ústavní péči jsou nezbytným a zásadním podkladem vyhodnocování situace takového dítěte. Pobyt dítěte v ústavu, určeném pro výkon nařízené ústavní výchovy, v situaci, kdy by zde nadále nebyly zákonné důvody pro takový pobyt, by představoval velmi nežádoucí protiprávní stav dotýkající se základních práv dítěte, případně dalších osob, zejména rodičů. 

	Při realizaci dozoru je třeba se zaměřit rovněž na skutečnost, zda hlavním důvodem pro nařízení ústavní výchovy a její trvání nejsou převážně důvody uvedené v § 6 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tedy delikvence či podobná závadová činnost dítěte. Měla-li by taková závadová činnost povahu činnosti trestné ve smyslu trestního zákoníku, ústavní výchova by v rozporu s právem nahrazovala výchovu ochrannou podle zákona č. 218/2003 Sb. V případě řešení závadového jednání mládeže však platí zásada, že „detence jako krajní opatření znamená, že by děti měly být zbavovány osobní svobody jen v omezených případech, a že by v reakci na chování a poměry dětí mělo být užíváno opatření, vykonávaných na svobodě“ (Rada Evropy a International Juvenile Justice Observatory k soudnictví nad mládeží. Praha: Institut pro kriminologii a sociální prevenci, 2012, s. 22). Nařízenou ústavní výchovu podle předpisů občanského práva ovšem těžko považovat v tomto smyslu za opatření vykonávané na svobodě, neboť zásahem do osobní svobody je nejen výkon ochranné výchovy, ale samozřejmě též i výchovy ústavní v tom smyslu, jak u nás bývá stále pojímána, což vyplývá i z doktríny Ústavního soudu (viz rozhodnutí Ústavního soudu II. ÚS 1945/08, bod 19). Situace, kdy je v rámci soudnictví nad mládeží proveden odklon a současně je ze stejného důvodu vedeno nebo zahájeno řízení o nařízení ústavní výchovy, v němž by k jejímu nařízení došlo, má rozměr dvojího trestání, což je závěr, který je třeba zohlednit i při výkonu dozoru v oblasti zjišťování důvodů pro trvání ústavní výchovy. Ústavní soud již v nálezu Pl. ÚS 31/96 konstatoval, že „ústavní výchovu tedy nelze chápat jako formu sankce nebo povinnosti dítěti uložené (-). Na ústavní výchovu je proto třeba nahlížet jako na krajní případ řešení řádně nezajištěné výchovy dítěte tak, jak to má na mysli Úmluva o právech dítěte“. 

	Účelem ústavní výchovy na rozdíl od výchovy ochranné není ochrana "společnosti před pácháním provinění mladistvými" (srov. § 21 z. s. m.). Naznačený chybný postup nemůže odůvodnit ani aplikace zásady nejlepšího zájmu dítěte a z ní vycházející domněnky, že řešení situace mladistvého v rámci civilního řízení a ústavní výchovou je "měkčím" a méně difamujícím zásahem nežli řízení prováděné soudem pro mládež podle zákona o soudnictví ve věcech mládeže. Jednak proto, že právě zmíněný zákon zakládá jak přísnější podmínky pro užití trestních sankcí spočívajících v omezení osobní svobody, tak dítěti zajišťuje i větší rozsah procesních práv nežli civilní řízení ve věcech péče soudu o nezletilé. Zejména pak ale pro rozpor se základní zásadou, kterou trefně vyjadřuje tr. zákoník v § 12 odst. 1, totiž že "jen trestní zákon vymezuje trestné činy a stanoví trestní sankce, které lze za jejich spáchání uložit". Omezení osobní svobody z důvodu páchání závadové činnosti umístěním do ústavu určeného (také) pro výkon trestních sankcí (ochranné výchovy) na základě rozhodnutí o opatření rodinného práva má pro pachatele totožný účinek jako aplikace trestní sankce, je tak svou povahou trestní sankcí, ukládanou však v rozporu s § 12 odst. 1 tr. zákoníku mimo trestní řízení a záruky stanovené trestním právem procesním, byť zde dochází až k absurdním situacím účasti stejných subjektů v řízení (nezl. pachatel, zákonní zástupci, kurátor pro mládež a vzhledem k pravidelnému vstupu státního zastupitelství i veřejný žalobce; rozdíl je tak pouze v soudních osobách, kdy se nejedná o soud pro mládež, a v tom, že v civilním řízení až na výjimky dítě nezastupuje advokát, zatímco v řízení dle zákona o soudnictví ve věcech mládeže musí mít dítě obhájce vždy). Nelze tu přitom čistě mechanicky uplatnit § 12 odst. 2 tr. zákoníku, podle něhož "trestní odpovědnost pachatele a trestněprávní důsledky s ní spojené lze uplatňovat jen v případech společensky škodlivých, ve kterých nepostačuje uplatnění odpovědnosti podle jiného právního předpisu", neboť tím se rozumí neuložení trestní sankce, postačují-li sankční mechanismy jiné, zejm. civilněprávní (tedy náhrada újmy). Avšak jak je uvedeno výše, nařízení ústavní výchovy nemá a nemůže mít sankční povahu, nejde tu tak nikdy o "uplatnění odpovědnosti podle jiného předpisu" (nařízením ústavní výchovy se nikomu žádná újma nenahrazuje). 

	Nahrazování trestních sankcí ústavní výchovou mající totožný důsledek je tak v logickém rozporu s právem. Uvedené se samozřejmě netýká následné přeměny ochranné výchovy na výchovu ústavní podle § 23 cit. zák. č. 218/2003 Sb., což je za tam vymezených podmínek naopak postup správný a potřebný a má motivovat nezletilého, jemuž bylo uloženo ochranné opatření ve formě ochranné výchovy, k řádnému plnění podmínek pro její výkon. Pojmově ovšem není možné „přeměnit“ ochrannou výchovu na ústavní, tedy přeměnit sankci trestního práva na „jinou formu péče o dítě“ jako institut rodinného práva. Fakticky se proto při tzv. přeměně jedná o současné zrušení ochranné výchovy a zároveň o svěření dítěte do jiné formy péče občanského práva, pokud by se chovanec po propuštění z ochranné výchovy neměl možnost vrátit domů. Přitom se jedná, spolu s možností přiznat poškozenému v adhezním řízení náhradu škody, o jednu z mála výjimek, kdy je o věcech soukromého práva dovoleno rozhodovat trestnímu soudu (soudu pro mládež). I motivační prvek „přeměny“ ochranné výchovy v ústavní však dosavadní faktická absence jakýchkoli významnějších rozdílů v podmínkách výkonu ústavní a ochranné výchovy do jisté míry eliminuje - chovanci může být ze subjektivního pohledu v zásadě jedno, z jakého právního důvodu se v „převýchovném“ zařízení nachází, neboť to na jeho právní postavení nemá zásadní vliv. 

IV. Dozor a prodloužení ústavní péče na dobu po dosažení zletilosti 
 
	Podle § 974 obč. zák. může soud prodloužit ústavní výchovu až na jeden rok po dosažení zletilosti, tj. do 19 let věku, a to z důležitých důvodů. Tyto důležité důvody zákon nijak nespecifikuje a důvodová zpráva k občanskému zákoníku v řešení problému nijak nepomůže, neboť se spokojuje s lakonickým konstatováním: „jedná se o přepis dosavadní právní úpravy, formulačně upravený.“ Avšak ani důvodová zpráva k předchozí úpravě zákona o rodině z roku 1963, který obsahoval stejný institut v tehdejším § 45 (později § 46), úmysl zákonodárce nevyjasňuje, a předchozí právní úprava z let 1949/52 tento institut v případě jiné formy péče o dítě neznala vůbec. Dovolovala prodloužit výslovně pouze výchovu ochrannou, kterou však podle extenzivního výkladu, typického pro destrukci základních atributů právního státu v 1. pol. 50. let, mohl tehdy nařídit nejen trestní, ale i opatrovnický soud, a to podle obecného ustanovení o omezení rodičovské moci. V roce 1952 (s účinností od 1. 1. 1953) pak bylo umožněno prodloužení takto „široce“ pojaté ochranné výchovy až do 21 let věku chovance. Avšak již záhy, a to od 1. 1. 1956, byl zákonem č. 58/1955 Sb. opětovně zkrácen věk chovanců, do kterého bylo možno „ochrannou výchovu“ prodloužit, a to na dosud uvedených 19 let. Důvodová zpráva z r. 1952 uvádí: „Mnohdy však vyžaduje zájem chovance, aby ochranná výchova byla prodloužena. To platí zejména v případech, kdy k přijetí chovance došlo těsně před dovršením zletilosti. Aby se výchova neminula s cílem-“ Citované zdůvodnění představuje tedy jediný zdroj pro poznání také nynějšího úmyslu zákonodárce - proč, z jakých důvodů a za jakým účelem se prodlužuje (také) ústavní výchova v nynějším smyslu, neboť pozdější předpisy ustanovení pouze přejímaly, aniž by zákonodárce zakotvení normy blíže zdůvodnil. To platí jak pro zákon o rodině z roku 1963 včetně jeho novel z let 1982 a 1998, tak i pro občanský zákoník. Je současně zřejmé, že důvody pro prodloužení ústavní výchovy, a to již přes 60 let, nevyplývají ani ze zákona, ani z důvodových zpráv k postupně se měnící právní úpravě. Rovněž důvodová zpráva k býv. § 54 odst. 6 slovenského zákona o rodině č. 36/2005 Z. z. se spokojovala s konstatováním, že možnost prodloužení ústavní výchovy po dosažení zletilosti vychází z dosavadní úpravy. Čl. I. bod 32 novely slovenského zákona o rodině č. 175/2015 Z. z. s účinností od 1. 1. 2016 však „prodloužení ústavní výchovy do 19 let“ v býv. § 54 odst. 6 bez náhrady zrušil s logickým odůvodněním, že „ji v dnešní době nelze ničím vysvětlit“, resp. že „neexistuje legitimní důvod pro prodloužení ústavní výchovy v případě zletilých osob.“ To samé ovšem platí i pro českou právní úpravu, resp. její věcně správnou interpretaci. 

	Rovněž zákon o soudnictví ve věcech mládeže v § 22 odst. 2 ve spojení s § 86 neobsahuje podmínky a důvody pro prodloužení ochranné výchovy do 19 let; místo důležitých důvodů tu je jediným kritériem rovněž neurčitý pojem zájem mladistvého. Prodloužení ústavní (ani ochranné) výchovy proto nelze dnes chápat jako pozůstatek institutu prodloužení moci otcovské podle § 172 a § 173 o. z. o. nebo prodloužení poručenství (včetně ústavního) podle § 251 téhož zákoníku, kterými se prodlužovala nesvéprávnost mladého dospělého i po dosažení zletilosti a které tak měly stejný účinek jako omezení svéprávnosti (nebo spíše nedosažení zletilosti). Prodloužení rodičovské odpovědnosti/poručenství platné právo nezná, proto nelze jejich někdejší účinky spojovat ani s prodloužením ústavní výchovy. Naproti tomu v případě ochranné výchovy jako trestní sankce je jejím pojmovým znakem omezení osobní svobody, na což dosažení zletilosti nemá vliv (stejně jako v případě ochranného léčení, zabezpečovací detence či výkonu trestu odnětí svobody), proto v oboru trestního práva je časové prodloužení takového opatření s důsledky omezení osobní svobody přijatelné. 

	Orgán sociálně-právní ochrany vykonávající dozor nad ústavní péčí, zejména zvažuje-li dokonce v této souvislosti podání návrhu na prodloužení ústavní výchovy, by měl k otázce prodloužení ústavní výchovy přistupovat velmi zodpovědně a současně s vědomím absence právní úpravy jak důvodů pro její prodloužení, tak ovšem i právních následků prodloužení ústavní výchovy. K prodloužení zaopatření mladého plně svéprávného zletilého člověka v zařízení, tak může dojít jen s jeho plným souhlasem, tedy na základě konsenzu neboli smlouvy. Tu předpokládá § 2 odst. 6 zák. č. 109/2002 Sb. Je-li tu takový konsenzus stran, prodloužení ústavní výchovy rozhodnutím soudu nepřichází do úvahy. Měla-li by být důvodem prodloužení ústavní výchovy duševní porucha, vzhledem ke skutečnosti, že platné právo dnes již nezná obecný institut prodloužení rodičovské odpovědnosti / poručenství fyzicky zletilé osoby z takového důvodu, měla by být věc řešena v rámci posouzení svéprávnosti (způsobilosti k právním činům) a konsenzus, který by jinak při uzavírání smlouvy o poskytování dalšího zaopatření měl dát býv. chovanec sám, byl by pak nahrazen souhlasem opatrovníka. V žádném případě tak úprava omezování svéprávnosti nemůže být nahrazována institutem prodloužení ústavní výchovy. Pouze tehdy, kde je možnost uzavření smlouvy o poskytování zaopatření mezi býv. chovancem a ústavem z důvodu odporu ústavního zařízení vyloučena, lze smlouvu o poskytování zaopatření nahradit soudním výrokem podle § 974 obč. zák., a to samozřejmě jen tehdy, přivolí-li k tomu mladistvý. Bude-li orgán sociálně-právní ochrany podávat návrh na prodloužení ústavní výchovy nebo bude-li tuto otázku na žádost ředitele ústavu podle § 24 odst. 1 písm. g) zák. č. 109/2002 Sb. s tímto ředitelem projednávat, musí si vždy v souladu se zásadou participace dítěte (srov. § 8 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) vyžádat toto přivolení dotčeného chovance. 

	Podle platné úpravy je hlavním a v zásadě jediným účinkem rozhodnutí soudu o prodloužení ústavní výchovy trvání povinnosti ústavu, aby bývalého chovance nadále zejména v rozsahu § 2 odst. 7, 9, 12 až 14 zák. č. 109/2002 Sb. zaopatřoval (nejdéle do 19 let věku), a to bez ohledu na skutečnost, zda je nezaopatřeným dítětem (což je jinak nutná podmínka pro uzavření zaopatřovací smlouvy), a bez ohledu na to, zda jej zaopatřovat chce či nechce. Na rozdíl od zaopatřovací smlouvy nemůže ústav závazky vyplývající z rozsudku soudu jednostranně „vypovědět“. To vše vyplývá též z § 1 odst. 2 a § 24 odst. 5 písm. c) zák. č. 109/2002 Sb. Jiné právní následky soudního rozhodnutí z něj nevyplývají, neboť zletilý svéprávný mladý dospělý není vázán žádnou povinností služby ústavu využít. Využívá-li je, bere však na sebe - dobrovolně - určité povinnosti, sebeomezení, zejména povinnost „dodržovat stanovený pořádek a kázeň, plnit pokyny a příkazy zaměstnanců zařízení, šetrně zacházet se svěřenými věcmi, nepoškozovat cizí majetek, dodržovat zásady slušného jednání s osobami, s nimiž přichází do styku, v prostorách zařízení a v osobních věcech udržovat pořádek a čistotu a i jinak zachovávat ustanovení vnitřního řádu zařízení“ (srov. § 20 odst. 2 zák. č. 109/2002 Sb.), pokud ovšem tam uvedené povinnosti nejsou v rozporu s postavením mladého dospělého jako plně svéprávné osoby. Nelze tak nikdy dospělého svéprávného býv. chovance přidržet v ústavu proti jeho vůli. Výše zmíněné povinnosti jako své závazky na sebe mladý dospělý tak může vzít pouze dobrovolně. 

	Dosažením právní zletilosti úkoly orgánu sociálně-právní ochrany podle § 29 a § 30 s ohledem na § 2 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí dnes zásadně končí. Dodržování práv mladého dospělého, zejména s prodlouženou ústavní výchovou, jsou tak od té chvíle pouze předmětem dozoru státního zastupitelství (§ 39 zák. č. 109/2002 Sb.), České školní inspekce a zřizovatele, s relativně úzkou výjimkou sociální kurately podle § 32 odst. 4 písm. f) zák. o soc.-práv. ochraně dětí v oblasti zajištění návazné péče. 

V. Základní procesní pravidla dozoru nad cizí péčí ústavní 
K odst. 2 
 
	Druhý odstavec zakotvuje procedurální pravidla, která se však vztahují nikoli ke všem dětem, jejichž pobyt v ústavu je předmětem dozoru ve smyslu odst. 1 (srov. výklad k němu výše), ale jednak pouze k dětem s nařízenou ústavní nebo uloženou ochranou výchovou [tak v písm. a) a b)], jednak k novorozencům zanechaným matkou po jejich narození ve zdravotnickém zařízení [tak v písm. c)]. Povinnost navštívit odloženého novorozence, oznámeného zdravotnickým zařízením (tedy podle § 10 odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), byla založena již v původním znění zákona. Od samého počátku platnosti zákona se tak dozor nad dětmi v ústavní péči vztahuje na širší spektrum případů, nežli je v nadpisech nesprávně uváděná ústavní nebo ochranná výchova. V případě ústavní nebo ochranné výchovy je dozorová povinnost podle komentovaného ustanovení aktivována okamžikem právní moci příslušného rozhodnutí soudu, v případě odloženého novorozence okamžikem oznámení jeho odložení podle § 10a odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí; v případě, že by odložení nebylo zdravotnickým zařízením v rozporu se zákonem oznámeno, pak okamžikem, kdy se o odložení orgán sociálně-právní ochrany dozví. Vzhledem k součinnosti orgánu sociálně-právní ochrany a ústavu při přijetí dítěte do zařízení ve smyslu § 28 zák. o soc.-práv. ochraně dětí bude však návštěva dítěte s nařízenou ústavní nebo uloženou ochrannou výchovou obvykle realizována bezprostředně po nabytí právní moci rozsudku, nikoli až po třech měsících, pakliže umístění nepředcházela předběžná úprava poměrů. 

	Jak v případě ústavní a ochranné výchovy, tak v případě odložení novorozence je příslušný sociální pracovník povinen prokázat se zvláštním oprávněním, vydaným obecním úřadem obce s rozšířenou působností, jehož náležitosti vymezuje komentované ustanovení v závěru. 

	Ve všech případech s ohledem na základní zásady činnosti správních orgánů (zdvořilé chování, vycházení vstříc dotčeným osobám apod.; § 4 odst. 1 aj. spr. řádu) platí, že by se mělo jednat o návštěvu ohlášenou. V případě ústavů však právě neohlášená návštěva může být namístě tam, kde by byla určitá pochybnost stran dodržování práv dítěte. Nutnost provedení neohlášené návštěvy rodičů může být také výjimečně dána okolnostmi. K nemožnosti vynucovat si vstup do obydlí v takovém případě srov. však výklad k písm. b). Ustanovení je ve znění novely zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 134/2006 Sb., do té doby ve všech případech (dokonce i u novorozenců) platila nikoli tří, ale šestiměsíční lhůta, povinnost návštěv byla založena navíc jen ve vztahu k dítěti, nikoli již k rodičům. 

K odst. 2 písm. a) 
 
	Návštěvy dítěte. Norma stanovuje minimální rozsah návštěv dítěte s nařízenou ústavní nebo uloženou ochrannou výchovou, a to jako kvartální. Pakliže by z opatření individuálního plánu ochrany dítěte vyplývala nutnost intenzivního kontaktu, bude i frekvence návštěv vyšší; tak tomu bude zejména v situaci, kdy je zde aktuální návrat dítěte do jeho přirozeného prostředí, popř. v situaci, kdy má dojít k finalizaci procesu zprostředkování náhradní rodinné péče apod. Dítě by mělo být prvotně umístěno co nejblíže bydlišti rodičů nebo jiných osob dítěti blízkých (§ 971 odst. 4 věta třetí obč. zák.), tedy zpravidla též co nejblíže místu svého trvalého pobytu. K výběru vhodného zařízení se orgán sociálně-právní ochrany v řízení o nařízení ústavní výchovy vyjadřuje zpravidla již v návrhu. Proto je rovněž v jeho zájmu, aby nedocházelo k nedůvodnému umísťování dítěte mimo "spádové území". Byť tu hledisko hospodárnosti výkonu sociálně-právní ochrany dětí nemá prakticky váhu, efekt uvedené zásady by měl k hospodárnosti výkonu dozoru formou návštěv dětí ve většině případů přispět. 

	Vzhledem k předmětu dozoru, jak je vymezen v odst. 1, je zřejmé, že šetření formou návštěvy dítěte by mělo být provedeno zásadně v ústavu, kde je dítě umístěno, neboť bez místního šetření, bez pozorování dítěte v tomto prostředí, bez kontroly jeho osobní spisové dokumentace apod. nelze učinit objektivní závěr o dodržování jeho práv v ústavu. Účelem sociálního šetření formou návštěvy dítěte není pouze provedení pohovoru s dítětem. Nelze však jako možnou výjimku z uvedeného pravidla vyloučit, a předpis to ani nečiní (arg.: „navštívit dítě, kterému byla nařízena ústavní výchova nebo uložena ochranná výchova“), výjimečnou návštěvu dítěte i v jiném prostředí, pakliže v ústavu v době plánované návštěvy nepobývá, zejména je-li u rodičů nebo jiných osob na základě „propustky“ nebo v tzv. hostitelské péči podle § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, např. po dobu letních prázdnin. Vzhledem k základnímu předmětu dozoru, tj. dodržování práv dětí, platí komentované ustanovení v plném rozsahu samozřejmě i ve vztahu k dětem, s nimiž je vyloučena nebo ztížena verbální komunikace (kojenci, batolata, děti zdravotně postižené), neboť jiné formy komunikace, stejně jako prohlídka prostředí, v němž žijí, nejsou takovou skutečností nijak dotčeny. 

K odst. 2 písm. b) 
 
	Návštěvy rodičů. Účelem sociálního šetření formou návštěvy rodičů není, podobně jako je tomu u dítěte, pouze provedení pohovoru s rodiči, ale i šetření v místě bydliště rodičů, zejména s ohledem na možnost návratu dítěte domů. Proto obecně platí, že rodiče by měli být navštíveni právě doma. Komentovaným ustanovením není nijak dotčen § 53 odst. 2 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, zakládající povinnost rodiče dostavit se osobně k jednání na úřad. Zdejší ustanovení vzhledem k předmětu dozoru podle odst. 1 naopak úzce souvisí s úkoly orgánu sociálně-právní ochrany dětí, vymezenými v § 12 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí (povinná pomoc po nařízení ústavní výchovy). 

	Na sociální šetření podle komentovaného ustanovení se však nevztahuje kompetence orgánu sociálně-právní ochrany k vynucování si vstupu do domácnosti (obydlí), založená v § 52 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, neboť ta je vázána na skutečnost, že tam dítě žije (to by neplatilo pouze v případě, že je dítě přítomno v domácnosti na "propustce" podle § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Rodiče tak v takovém případě mají možnost neumožnit návštěvu oprávněného sociálního pracovníka, neboť dosah § 53 odst. 2 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, ukládající rodičům obecnou povinnost spolupráce, nelze extenzivně výkladem rozšířit i na povinnost umožnit vstup do obydlí, nejsou-li splněny podmínky § 52 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Samozřejmě platí, že neumožnění návštěvy rodičů v jejich domácnosti je samo o sobě důležitým poznatkem z takového šetření, který může být mj. i podkladem pro negativní vyjádření k žádosti o pobyt dětí u rodičů ve smyslu § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. V této souvislosti se vyvinula praxe (Novotná, V., Burdová, E. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí. Komentář. 3. vyd. Praha: Linde, 2007, s. 137), odůvodněná principem hospodárnosti, zakotveným v § 6 odst. 2 spr. řádu, podle níž je možno upustit od dalšího provádění návštěv rodičů, pokud tito vyjádří svou vůli, aby takové návštěvy neprobíhaly, a odmítnou nabízenou pomoc podle § 12 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Doktrína vyžaduje takové odmítnutí v písemné formě včetně uvedení důvodů, které pro takové rozhodnutí rodič má. Lze v této souvislosti jistě doporučit formu zaprotokolování takového jednání, případně formu písemného prohlášení. Uvedený postoj rodičů může (ovšem ale také nemusí) svědčit o jejich nezájmu o dítě. Komentované ustanovení však výjimky z povinnosti návštěv nestanovuje a při takto jednoznačně formulované normě je otázka, zda lze na zákonnou kompetenci rezignovat. Zpravidla by uskutečnění návštěvy za uvedených podmínek bylo nemožné, proto však lze popsanou praxi akceptovat. V případě, kdy jsou rodiče neznámého pobytu nebo nezvěstní, je rovněž dána počáteční nemožnost realizace návštěvy, proto i v těchto případech nezbývá než od realizace návštěv rodičů protentokrát upustit. To samé, vzhledem k zásadě teritoriality (srov. výklad k § 2 odst. 2), platí i v situaci, kdy rodiče nepobývají v tuzemsku. 

	Kromě případů uvedených výše však ze zákona nelze dovodit další omezení komentované zákonné působnosti orgánu sociálně-právní ochrany a nelze je dovodit ani z důvodové zprávy k zákonu č. 134/2006 Sb. Pakliže by zákonodárce chtěl některé situace z povinnosti návštěv rodičů vyloučit, učinil by tak výslovně. Proto platí, že tam, kde již byl soudem vysloven kvalifikovaný nezájem o dítě, tím spíše v probíhajícím řízení, nelze rezignovat na motivaci a aktivizaci rodičů; v těchto případech mohou být a zpravidla budou dány důvody dokonce pro intenzivnější styk orgánu sociálně-právní ochrany s rodiči, a to i formou návštěv. I v případě, kdy byla omezena či pozastavena rodičovská odpovědnost nebo došlo k jejímu omezení, a dokonce i v případě, kdy byl styk rodičů s dítětem zakázán, nelze návštěvy rodičů apriori vyloučit, neboť všechna uvedená opatření soudu jsou jen dočasná. Rodič zůstává rodičem dítěte, orgán sociálně-právní ochrany je podle písm. a) současně vždy ve styku s dítětem, jež by měl v souladu s jeho participačními právy (srov. § 8 odst. 2, 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) přiměřeně informovat, a to i o situaci na straně rodičů. To vše bez pravidelného styku s rodiči nebo alespoň pokusu o něj zajistit nelze. 

K odst. 2 písm. c) 
 
	Návštěvy odloženého novorozence. Je-li novorozenec odložen matkou ve zdravotnickém zařízení (ať již přímo v porodnici, nebo dětském domově pro děti do 3 let), vzniká zdravotnickému zařízení povinnost podle § 10a odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí ve spojení s § 45 odst. 3 písm. f) zák. o zdrav. službách neprodleně (tj. ihned) oznámit orgánu sociálně-právní ochrany dětí tuto skutečnost. Oznámení se v souladu s § 61 odst. 3 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí činí vůči obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností, v jehož územním obvodu se zdravotnické zařízení nachází, trvalý pobyt dítěte nehraje zde roli. Proto může být a je založena též odpovídající povinnost uvedeného orgánu sociálně-právní ochrany dětí k bezodkladné návštěvě dítěte. K návštěvě dítěte by mělo dojít ihned poté, kdy se o něm orgán sociálně-právní ochrany dozví, neboť je nezbytné urychleně řešit situaci dítěte. I k dalším opatřením je v souladu s cit. § 61 odst. 3 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož územním obvodu se zdravotnické zařízení (a tedy i dítě) nachází. Ačkoli to norma neuvádí, je nezbytné v případě, že je to možné, pokusit se kontaktovat matku či jiné příbuzné dítěte. Vzhledem k tomu, že řádnou péčí u novorozeného dítěte lze rozumět zásadně jen péči v rodině (vlastní nebo náhradní), stejně jako pouze péčí individualizovanou může být zajištěn v souladu se současnými vědeckými poznatky (srov. § 9a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí i. f.) normální vývoj dítěte útlého věku, je naplněna hypotéza § 16 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a jsou tak dány podmínky pro předběžnou úpravu poměrů dítěte podle § 924 obč. zák., která je procesně provedena úpravou „rychlého“ předběžného opatření v § 452-465 z. ř. s. Ustanovení § 452 odst. 2 věta druhá z. ř. s. dovoluje soudu svěřit dítě i do pěstounské péče na dobu přechodnou, což by v případě novorozenců měl být postup ovšem pravidelný, neboť jen prostředí rodinné je možno v případě novorozence chápat jako prostředí vhodné, jež § 452 odst. 2 věta prvá z. ř. s. definuje jako výchovné prostředí, v němž má být zajištěna řádná péče s ohledem na jeho (tj. dítěte) fyzický a duševní stav, jakož i rozumovou vyspělost. Soud svěří dítě do pěstounské péče na přechodnou dobu z některého nebo z více důvodů, uvedených kromě cit. § 452 odst. 2 věta druhá rovněž v § 27a odst. 7 zák. o soc.-práv. ochraně dětí (tam pro meritorní rozhodnutí). Není-li v přiměřeném dosahu dostatek volných pěstounských rodin na přechodnou dobu, popř. je-li dítě v natolik vážném zdravotním stavu, který vyžaduje hospitalizaci, lze dočasně za vhodné prostředí vzhledem ke krizovému charakteru uvedeného institutu považovat i zdravotnické zařízení. Uvedenými opatřeními je zajištěna krizová intervence odloženému novorozenci. Již během ní je v souladu s § 51 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a § 8 odst. 2 spr. řádu o vzájemné součinnosti orgánů sociálně-právní ochrany nezbytné oznámení o umístění dítěte v zařízení a kroků, které byly učiněny, orgánu sociálně-právní ochrany dětí místně příslušnému podle § 61 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, je-li místo trvalého pobytu dítěte mimo územní obvod orgánu sociálně-právní ochrany dětí, který zatímní krizovou intervenci prováděl. 

	Podle § 10 odst. 3 zák. č. 133/2000 Sb., o evidenci obyvatel, je "místem trvalého pobytu občana v době jeho narození místo trvalého pobytu jeho matky. Není-li matka občanem, je místem trvalého pobytu dítěte v době jeho narození místo trvalého pobytu otce". Podle § 10 odst. 1 cit. předpisu se "místem trvalého pobytu rozumí adresa pobytu občana v České republice, kterou si občan [za nesvéprávného občana jeho zákonný zástupce] zvolí zpravidla v místě, kde má rodinu, rodiče, byt nebo zaměstnání. Občan může mít jen jedno místo trvalého pobytu, a to v objektu, který je podle zvláštního právního předpisu označen číslem popisným nebo evidenčním, popřípadě orientačním číslem a který je určen pro bydlení, ubytování nebo individuální rekreaci". Z uvedeného je zřejmé, že praxe, kdy je před opuštěním novorozence v porodnici matce předložen k podpisu souhlas se změnou trvalého pobytu dítěte na adresu zdravotnického zařízení, je v rozporu se smyslem zákonné úpravy, s právy dítěte a může též komplikovat práci orgánu sociálně-právní ochrany. Jednak proto, že zákon jasně určuje místo trvalého pobytu dítěte v okamžiku jeho narození, jednak proto, že k místu trvalého pobytu má mít občan nějakou vazbu, a to v případě dítěte v první řadě osobní, nikoli jen vazbu faktického pobytu (arg.: "kde má rodinu, rodiče"). Postup je pochybný i z hlediska formálního, neboť objekt má být určen k bydlení, což porodnice nebo nemocnice zásadně není. Je-li odložen novorozenec, jedním z řešení situace takového dítěte je zahájení procesu zprostředkování osvojení. Vzhledem k povinnosti aktivizovat a motivovat rodiče, zejm. matku, aby nerezignovali na svá rodičovská práva a povinnosti, poučit je o problematice kvalifikovaného nezájmu a poskytnout jim nezbytnou pomoc a podporu v uvedeném smyslu podle § 820 odst. 1 věta druhá a třetí obč. zák. a podle § 19 odst. 1 písm. b, c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, které jsou uloženy orgánu sociálně-právní ochrany dětí, příslušnému podle místa trvalého pobytu dítěte, současně uměle založený a ničím neodůvodněný rozdíl v trvalém pobytu matky a dítěte komplikuje práci tohoto orgánu. Zjistí-li při výkonu dozoru podle odst. 1 ve spojení s komentovaným ustanovením orgán sociálně-právní ochrany takovou skutečnost, měl by se zaměřit na ověření důvodů, které matku k "souhlasu" se změnou příslušnosti vedly, kdo s takovým návrhem přišel apod., a v případě, kdy by byl uvedený postup přičitatelný zdravotnickému zařízení, je namístě postupovat podle odst. 4 a 5 (tzn. oznamování zjištěných nedostatků příslušným subjektům a kontrola jejich odstranění). 

VI. Dozor soudu 
 
	Komentované ustanovení úzce souvisí rovněž s úkoly soudu péče o nezletilé, jak jsou dnes vyjádřeny také v § 973 obč. zák. Soudu přísluší "vrchní dozor" nad dětmi v ústavní péči, jimž byla nařízena ústavní výchova. Tento dozor se zaměřuje na skutečnost, a) zda trvají důvody pro ústavní výchovu, b) zda není možné dítě svěřit do náhradní rodinné péče. Podle § 71 odst. 2 vyhlášky č. 37/1992 Sb., o jednacím řádu pro okresní a krajské soudy, "byla-li nařízena ústavní výchova, může soud při přezkoumávání, zda trvají důvody pro nařízení tohoto opatření, vykonat návštěvu zařízení pro výkon ústavní výchovy, nebo požádat soud, v jehož obvodu se vykonává ústavní výchova, aby soudce návštěvou v zařízení pro výkon ústavní výchovy zjistil skutečnosti potřebné pro přezkoumání, zda trvají důvody pro nařízení ústavní výchovy, a podal dožadujícímu soudu zprávu o výsledku návštěvy". Perioda je oproti dozoru vykonávanému orgánem sociálně-právní ochrany dvojnásobná, tedy 6 měsíců, a to v rámci tříletého období, na něž může být na základě jednoho rozsudku ústavní výchova nejdéle nařízena (§ 972 odst. 1 obč. zák.). Soud tedy takový přezkum provede nejvýše celkem pětkrát, šestý přezkum bude již zásadně proveden v rámci řízení o prodloužení ústavní výchovy, byť tomu tak nemusí být vždy, neboť závěry tohoto "posledního" přezkumu mohou samy o sobě být důvodem pro to, že řízení o prodloužení ústavní výchovy zahájeno vůbec nebude. Ustanovení § 972 odst. 1 obč. zák. stanoví, že "ústavní výchovu lze před uplynutím tří let od jejího nařízení prodloužit". Poslední věta cit. ustanovení pak stanoví, že "po dobu, než soud rozhodne o zrušení nebo o prodloužení ústavní výchovy, dítě zůstává v ústavní výchově, i když už uběhla doba dříve rozhodnutím soudu stanovená". Uvedená pravidla se svou logikou podobají pravidlům pro prodlužování omezení svéprávnosti podle § 59 obč. zák., která však jsou poněkud přesnější. Lze mít za to, že slova, že ústavní výchovu lze před uplynutím tří let od jejího nařízení prodloužit, znamenají, že nejpozději před uplynutím této doby musí být zahájeno řízení o prodloužení ústavní výchovy. Pokud by zahájeno v této lhůtě nebylo, ústavní výchova zanikne bez dalšího, aniž by ji soud musel svým výrokem zrušit. Pokud však řízení o prodloužení ústavní výchovy soudem v uvedené lhůtě bude zahájeno (i bez návrhu), a nebudou v něm shledány důvody pro další trvání ústavní výchovy, lze ze slov "než soud rozhodne o zrušení nebo o prodloužení ústavní výchovy, dítě zůstává v ústavní výchově" dovodit, že soud bude muset výrokem rozsudku ústavní výchovu vždy zrušit, tzn. že k zániku prolongovaného "původního" rozhodnutí o nařízení ústavní výchovy nepostačí pouhé zastavení řízení o prodloužení ústavní výchovy. V případě, kdy by nedošlo k zahájení řízení o prodloužení ústavní výchovy podle cit. ustanovení, uplynutím doby tří let od právní moci původního rozsudku ústavní výchova zaniká a obnovuje se "prvotní stav", tedy osobní péče rodičů. Pokud by mělo být dítě svěřeno do péče jiným osobám nebo pokud ani jeden z rodičů nemá rodičovskou odpovědnost ani mu nesvědčí výkon povinnosti a právo péče o dítě (srov. § 868 odst. 1, 2 obč. zák.), pak je možné takové rozhodnutí učinit v řízení spojeném s řízením o prodloužení ústavní výchovy, během něhož dosavadní ústavní výchova trvá, nebo v samostatném řízení, během něhož však dítě může zůstat v péči ústavu, pouze pokud by v tom smyslu bylo nařízeno obecné předběžné opatření o péči o dítě. 

	S rodiči soud půlročně osobně jednat nemusí, nicméně vyzve je k vyjádření jejich stanoviska k situaci dítěte. V tom jim může orgán sociálně-právní ochrany být nápomocen či alespoň v rámci návštěvy rodiče ověřit, zda byl soudem vyzván a zda své vyjádření vůči soudu uplatnil. S dítětem samotným by vzhledem k formulaci § 973 písm. b) obč. zák. soud naopak měl jednat osobně, neboť by jej měl osobně poučit. 

	Podle § 973 písm. a) obč. zák. si soud vyžádá zprávy příslušného orgánu sociálně-právní ochrany dětí, jímž je třeba rozumět obecní úřad obce s rozšířenou působností podle místa trvalého pobytu dítěte. Taková jednotlivá zpráva bude zpravidla zahrnovat vyhodnocení a závěry z nejméně dvou návštěv dítěte i rodičů. 

VII. Některá oprávnění dozorčího důvěrníka 
K odst. 3 
 
	Komentované ustanovení zakládá sociálnímu pracovníkovi dvě oprávnění, a to jednak hovořit s dítětem o samotě, jednak právo na nahlížení do dokumentace, kterou ústav o dítěti vede. Prvnímu oprávnění koresponduje právo dítěte, založené dále v § 20 odst. 1 písm. k) zák. č. 109/2002 Sb., požádat o osobní rozhovor a uskutečnit osobní rozhovor s pověřeným zaměstnancem orgánu sociálně-právní ochrany dětí, které zcela logicky dítěti nelze vůbec odepřít, což výslovně stanovuje § 21 odst. 1 písm. e) zák. č. 109/2002 Sb. Rozhovor sociálního pracovníka s dítětem by měl naplňovat zásadu jednání "child-friendly" (viz výklad k § 8 odst. 2, 3), tedy měl by probíhat v bezpečném prostředí důvěry. Tomu zásadně neodpovídá rozhovor za přítomnosti pracovníka ústavu s výjimkou případu, kdy sociální pracovník teprve s dítětem, které dosud nezná, navazuje vztah. 

	Právo nahlížet do osobní dokumentace. Povinná dokumentace zařízení je v případě školských zařízení upravena v § 34 zák. č. 109/2002 Sb. Školské zařízení "vede" vnitřní řád zařízení obsahující zejména pravidla pro hodnocení a odměňování dětí, práva a povinnosti dětí, osob odpovědných za výchovu a pracovníků zařízení, denní a týdenní program, pravidla pro organizaci návštěv, zdravotního ošetření a pro přijímání, přemísťování a propouštění dětí, pravidla dětské spolusprávy, pravidla oznamování útěku Policii České republiky včetně uvedení osoby oprávněné k převzetí dítěte po jeho vypátrání a u diagnostických ústavů provoz záchytného pracoviště, roční plán výchovně vzdělávací činnosti, týdenní programy výchovně vzdělávací činnosti, jednací protokol, osobní dokumentaci dětí včetně záznamů o stavu dětí vedených odbornými pracovníky zařízení a programu rozvoje osobnosti, ve kterém jsou vedeny zejména záznamy o plnění stanovených cílů, a písemných žádostí osob odpovědných za výchovu o povolení pobytu, dokumentaci o umístění a průběhu pobytu dítěte v oddělené místnosti, dokumentaci o umístění a průběhu pobytu dítěte zadrženého na útěku, obsahující stejné údaje jako v případě umístění dítěte do oddělené místnosti, knihu denní evidence zařízení, knihu úředních návštěv, knihu ostatních návštěv, včetně evidence návštěv osob odpovědných za výchovu. Za "osobní dokumentaci" dítěte ve smyslu komentovaného ustanovení je třeba považovat nejen "osobní dokumentaci", jak ji vymezuje zák. č. 109/2002 Sb., ale veškeré písemnosti týkající se dítěte, tedy i dokumentaci o umístění dítěte v oddělené místnosti, dokumentaci týkající se dítěte zadrženého na útěku, jakož i záznamy o návštěvách dítěte v zařízení. Obecné typy dokumentace, počínaje vnitřním řádem, nejsou materiály podléhajícími úpravě osobních údajů a vzhledem k předmětu dozoru vymezenému v odst. 1, jakož i k obecné zásadě spolupráce ústavu s orgánem sociálně-právní ochrany podle § 1 odst. 4 zák. č. 109/2002 Sb. je na požádání ústav sociálnímu pracovníku rovněž předloží. 

	Poskytovatelé sociálních služeb, tedy i domovy pro osoby se zdravotním postižením, jsou povinni vést písemné individuální záznamy o průběhu poskytování sociální služby a hodnotit průběh poskytování sociální služby za účasti těchto osob, je-li to možné s ohledem na jejich zdravotní stav a druh poskytované sociální služby, nebo za účasti jejich zákonných zástupců. Rovněž na nahlížení do této dokumentace má sociální pracovník právo. 

	Dětský domov pro děti do 3 let věku vede jako zdravotnické zařízení zdravotní dokumentaci podle části šesté zák. o zdrav. službách. Podle § 65 odst. 2 zák. o zdrav. službách není sociální pracovník orgánu sociálně-právní ochrany oprávněn nahlížet do zdravotní dokumentace, nicméně podle komentovaného ustanovení je namístě závěr, že sociální pracovník je při výkonu dozoru oprávněn nahlížet do té části dokumentace, která se netýká poskytování zdravotních služeb, resp. zdravotní péče, ale podle jejího obsahu se týká průběhu "nezdravotní péče", tj. osobní péče o dítě a zaopatření dítěte, jakož i spolupráce se zákonnými zástupci dítěte apod. Zařízení v tomto smyslu dokumentaci případně upraví. 

VIII. Oznamovaní a náprava zjištěných závad v poskytované péči 
K odst. 4 a 5 
	Obě ustanovení popisují proceduru nastupující v případě, kdy oprávněný sociální pracovník zjistí porušení povinností vyplývajících z tohoto zákona nebo zvláštních právních předpisů. Jinými slovy, zjistí-li nejobecněji řečeno protiprávní jednání nebo stav v oblastech, na které se zaměřuje dozor podle odst. 1, prováděný zejména postupem podle odst. 2 a 3 (srov. výklad výše), případně porušení dalších ustanovení, např. zakotvených v odst. 6 nebo v § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí aj. Takovou skutečnost oznamuje 
 
a) orgánu, který jej dozorem v daném případě pověřil, tedy zpravidla obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností, v němž je jako zaměstnanec zařazen; bude se tak dít oznámením nadřízenému pracovníku; 
 
b) zřizovateli ústavu, jímž bude zpravidla kraj, ale v případě jak školských, tak i zdravotnických zařízení, jakož i v případě domovů pro osoby se zdravotním postižením může jít i o ústřední orgán státní správy, popřípadě o soukromoprávní, zpravidla právnickou, osobu; 
 
c) soudu, který nařídil ústavní nebo uložil ochrannou výchovu; v kontextu výše uvedeného výkladu je namístě učinit oznámení i v případě, že soud nařídil výchovné opatření podle § 13a zák. o soc.-práv. ochraně dětí nebo předběžné opatření podle předpisů upravujících občanské soudní řízení. 
	Je otázka, co rozumět pod fakultativním subjektem, jemuž se zjištěný nedostatek oznamuje, totiž pod orgánem, který je zřizovateli nadřízen. Tato otázka připadá v úvahu zásadně jen tehdy, je-li zřizovatelem obec nebo kraj. Vzhledem však k tomu, že zřizování ústavů spadá do samostatné působnosti, zdá se, že ustanovení je obsoletní. 
 
	Oznamovací povinností podle odst. 4 není dotčena povinnost sociálního pracovníka překazit nebo oznámit trestný čin podle trestního zákoníku (srov. výklad k § 7 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). I když se nejedná o trestný čin podléhající oznamovací povinnosti nebo povinnosti trestný čin překazit, v okamžiku, kdy je závada oznámena jeho pracovníkem orgánu sociálně-právní ochrany, je tento orgán povinen učinit udání bez ohledu na povahu a závažnost trestného činu, neboť podle § 8 odst. 1 věta druhá tr. řádu "státní orgány jsou dále povinny neprodleně oznamovat státnímu zástupci nebo policejním orgánům skutečnosti nasvědčující tomu, že byl spáchán trestný čin". 

	Orgán sociálně-právní ochrany, jehož oprávněný sociální pracovník oznámenou závadu zjistil, sleduje, zda došlo k nápravě závadného stavu nebo k odstranění následků porušení práva. Má též "působit" k přijetí příslušných opatření. 

	Spočívá-li zjištěná závada v porušování práv dítěte, které zřejmě nedosahuje intenzity trestného činu, je však namístě zvážit odpovědnost za přestupek konkrétního člověka, zejména pokud by čin spočíval v použití nepřiměřeného výchovného prostředku nebo omezení [srov. § 59 odst. 1 písm. h) zák. o soc.-práv. ochraně dětí] nebo ve zneužití dítěte k fyzickým pracím, nepřiměřeným jeho věku a stupni jeho tělesného a rozumového vývoje [srov. § 59 odst. 1 písm. i) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. Nelze vyloučit ani odpovědnost pracovníka ústavu za ponechání dítěte bez náležitého dozoru [srov. § 59 odst. 1 písm. g) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. Ve všech těchto případech lze uložit pokutu za přestupek do 50 tis. Kč. 

IX. Povinnosti provozovatele ústavního zařízení 
K odst. 6 
	Až do přijetí zák. č. 109/2002 Sb. představovalo komentované ustanovení v zásadě jedinou zákonnou úpravu vzájemného styku ústavního zařízení a orgánu sociálně-právní ochrany dětí, jehož důležitost neklesla však ani po přijetí zmíněného zákona, není však v důsledku jeho přijetí úpravou výlučnou, neboť jde-li o zařízení školské, jsou další povinnosti tohoto zařízení, resp. jeho ředitele, založeny právě v zák. č. 109/2002 Sb. Podle zvláštní školské úpravy: 
 
- diagnostický ústav na žádost orgánu sociálně-právní ochrany spolupracuje s tímto orgánem při přípravě jeho návrhu na nařízení předběžného opatření, které bude vykonáváno v diagnostickém ústavu nebo v rámci této součinnosti na návrh diagnostického ústavu v jiném zařízení [§ 5 odst. 2 písm. e) zák. č. 109/2002 Sb.]; 
 
- diagnostický ústav na žádost orgánu sociálně-právní ochrany spolupracuje s tímto orgánem při přípravě vyjádření pro soud ohledně určení školského zařízení, do kterého má být dítě soudem umístěno v souvislosti s nařízením ústavní výchovy [§ 5 odst. 2 písm. e) zák. č. 109/2002 Sb.]; 
 
- diagnostický ústav v případě dítěte s uloženou ochrannou výchovou může umístit dítě do některého z uvedených zařízení v územním obvodu jiného diagnostického ústavu jen po předchozí dohodě s orgánem sociálně-právní ochrany dětí, který dítě eviduje; nutnost dohody znamená nutnost souhlasu orgánu sociálně-právní ochrany dětí, vyjadřovat se však orgán sociálně-právní ochrany dětí musí k umístění (přemístění) dítěte s uloženou ochrannou výchovou zpravidla jako procesní opatrovník, neboť dítěti v tomto správním řízení vedeném ředitelem diagnostického ústavu musí být vždy takový opatrovník ustanoven, ačkoli se tomu tak v mnoha případech v rozporu s právem neděje; nedojde-li k dohodě v této otázce, rozhodne o umístění dítěte do příslušného zařízení Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy, jež je povinno vyžádat si vyjádření orgánu sociálně-právní ochrany (§ 5 odst. 7 zák. č. 109/2002 Sb.); to samé platí v případě přemístění dítěte (tamtéž, odst. 9); diagnostický ústav oznámí orgánu sociálně právní ochrany dětí přijetí dítěte, nebo vykonání rozhodnutí o umístění nebo přemístění dítěte s uloženou ochrannou výchovou do některého ze zařízení do 3 pracovních dnů (tamtéž, odst. 10); 
 
- ředitel zařízení je povinen předběžně projednat předání dítěte do péče budoucího osvojitele a záměr dát příslušnému soudu podnět ke zrušení ústavní nebo ochranné výchovy nebo podnět k prodloužení ústavní výchovy nebo podat návrh na prodloužení ochranné výchovy [§ 24 odst. 1 písm. f), g) zák. č. 109/2002 Sb.]; 
 
- ředitel zařízení je povinen podávat na žádost informace o dítěti orgánu sociálně-právní ochrany dětí [§ 24 odst. 1 písm. h) zák. č. 109/2002 Sb.]; 
 
- ředitel zařízení je povinen projednat předem opatření zásadní důležitosti s orgánem sociálně-právní ochrany dětí, nehrozí-li nebezpečí z prodlení, a bezodkladně jej informovat o provedeném opatření [§ 24 odst. 1 písm. i) zák. č. 109/2002 Sb.]; k problematice "opatření zásadní důležitosti" srov. výklad výše. 
	Dozor ve smyslu odst. 1 a 4 je tedy nutno zaměřit i na dodržování právní úpravy zakotvené v zák. č. 109/2002 Sb. 
 
	Písm. a) až g) podrobně upravují jednotlivé povinnosti ústavu, které musí vůči oprávněnému sociálnímu pracovníku anebo vůči orgánu sociálně-právní ochrany splnit. Povinnost uvedená v písm. c) (oznamování dětí vhodných ke zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče) je v současnosti obsoletním ustanovením, neboť koncept "vhodnosti" byl novelou zákona o sociálně-právní. ochraně dětí č. 401/2012 Sb. opuštěn (srov. výklad k § 19a odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a souvisejícím ustanovením). Povinnost ústavu neprodleně odeslat písemné podání dítěte vyjmenovaným subjektům bez kontroly jeho obsahu koresponduje právu dítěte podle § 20 odst. 1 písm. i) zák. č. 109/2002 Sb. "požadovat, aby podání adresovaná příslušným státním orgánům, orgánům územní samosprávy a právnickým a fyzickým osobám, jsou-li pověřeny výkonem sociálně-právní ochrany dětí, byla ze zařízení odeslána v následující pracovní den po jejich odevzdání pracovníkům zařízení, a to bez kontroly jejich obsahu". Povinnost podle písm. e) vyžádat si souhlas k pobytu dítěte mimo zařízení podle § 30 koresponduje právu (a povinnosti) ředitele podle § 23 odst. 1 písm. a) zák. č. 109/2002 Sb. "povolit dítěti za podmínek stanovených zvláštním právním předpisem [tzn. zákonem o sociálně-právní ochraně dětí] pobyt mimo zařízení". Povinnost podle písm. f) informovat o propuštění dítěte koresponduje povinnosti ředitele podle § 24 odst. 1 písm. j) zák. č. 109/2002 Sb. "informovat v zájmu zaručení návaznosti péče příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností o nadcházejícím propuštění dítěte ze zařízení, a to v termínu nejméně 6 měsíců před propuštěním dítěte". Povinnost podle písm. g) informovat orgán sociálně-právní ochrany o útěku dítěte obsahově koresponduje povinnosti ředitele podle § 24 odst. 2 písm. f) zák. č. 109/2002 Sb. "oznámit útěk dítěte Policii České republiky bezodkladně po jeho zjištění". Pravidla oznamování útěku Policii České republiky včetně uvedení osoby oprávněné k převzetí dítěte po jeho vypátrání a u diagnostických ústavů provoz záchytného pracoviště musí podle § 34 odst. 1 písm. a) zák. č. 109/2002 Sb. obsahovat vnitřní řád zařízení. Zák. č. 109/2002 Sb. tedy podrobně upravuje oznamování útěku chovance Policii, nikoli však také orgánu sociálně-právní ochrany. Může tak docházet v případě, kdy ředitel školského zařízení bude postupovat pouze podle zák. č. 109/2002 Sb., k porušování komentované povinnost podle písmene g). 

	Dojde-li ze strany ústavu k porušení některé z povinností, založených v odst. 6 [s výjimkou obsoletního písm. c)], je namístě uložení pokuty, a to za přestupek podle § 59a zák. o soc.-práv. ochraně dětí až do výše 50 tis. Kč. 

X. Tzv. smluvní rodiny, rodinná zařízení a odloučená pracoviště 
 
	V praxi byla řešena otázka tzv. rodinných zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, která jakožto zařízení sociálně-právní ochrany, resp. jejich odloučená pracoviště nemohla z podstaty věci splňovat podmínky na zařízení kladené, zejm. v § 49 odst. 2 písm. d) a f) ve spojení s § 42 odst. 1 věta druhá, odst. 9, § 42a odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a souvisejícími ustanoveními. I po upřesnění pobytových titulů v § 42 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a souv. se však nadále můžeme setkat s dětmi umístěnými v takovéto formě „ústavně-rodinné péče“. 

	Uvedená forma péče má své historické kořeny; zmínku o ní nalezneme již v § 207 odst. 1 věta druhá o. z. o., kde se hovoří o "chovancích, kteří pod dozorem představenstva ústavu jsou vychováváni v rodině". Rovněž tak v 60. letech 20. stol. po rozšíření poznatků o psychické deprivaci dětí v důsledku kolektivní výchovy začaly některé ústavy experimentovat s podobnými formami péče i při absenci právní úpravy. Později na tyto experimenty již v zákonném rámci navázala forma pěstounské péče v zařízeních, upravená v § 12 býv. zák. č. 50/1973 Sb., o pěstounské péči (do 31.12.2012 pak v býv. § 44-47 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Zákon o sociálně-právní ochraně dětí se živelnou a nekontrolovatelnou praxi umísťování dětí na odpovědnost ústavu v rodinách pokusil vyřešit již v r. 1999 úpravou § 30, který reguluje též tzv. hostitelskou péči. Původní znění zák. č. 109/2002 Sb. se však brzy poté snažilo svým způsobem obnovit původní praxi, když § 5 odst. 1 věta poslední stanovoval, že diagnostický ústav "ve zvláště odůvodněných případech, vyžaduje-li to zájem dítěte, umisťuje dítě mimo zařízení do smluvní rodiny", na což navazovala úprava v § 8 odst. 4 původního znění zák. č. 109/2002 Sb. ("Diagnostický ústav smluvně zajišťuje spolupráci se smluvními rodinami. Prostřednictvím těchto smluvních rodin jsou zabezpečovány úkoly diagnostického ústavu zejména u dětí, u kterých pobyt v kolektivu není vhodný. Výběr a přípravu smluvních rodin, způsob spolupráce a kontroly stanoví diagnostický ústav podle vyhlášky Ministerstva práce a sociálních věcí.") Tato úprava však byla záhy zrušena Ústavním soudem k návrhu prezidenta Václava Havla z 5.9.2002 nálezem sp. zn. Pl. ÚS 23/02 ze dne 30. dubna 2004. Institut "smluvní rodiny" byl zrušen z řady důvodů, mezi hlavní patřila skutečnost, že institut byl v zákoně upraven jen kusým způsobem, obsahové vymezení, úprava práv a povinností účastníků apod. byly pak ponechány prováděcímu předpisu. V současnosti by podobná úprava byla stěží myslitelná, neboť důvodová zpráva k § 881 obč. zák. zcela jasně říká, že "jen rodiče - a kromě nich už jen soud - mohou rozhodnout, že jiná osoba (než oni sami, resp. některý z nich) bude o dítě osobně pečovat a chránit je, popřípadě bude vykonávat to, co představuje povinnost a právo dítě vychovávat, vzdělávat apod.". 

	V případě tzv. rodinných zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc se situace oproti „smluvním rodinám“ liší v tom, že uvedený institut nejen že není upraven kusým způsobem, ale zákon takový institut vůbec nezná. V ostatním je situace obdobná - zřizovatel zařízení vystupuje v podobné pozici, v jaké měl vystupovat diagnostický ústav. Vzhledem k absenci jakékoli právní úpravy je výběr „smluvních rodin“ přitom zcela ponechán libovůli zřizovatele zařízení, potažmo „kmenového“ zařízení. Jedná se o obcházení procesu zprostředkování náhradní rodinné péče a míšení institutů péče ústavní a rodinné, aniž by individuální odpovědnost pečovatele a s tím související vzájemná práva a povinnosti stran založil soud. To je i zásadní rozdíl od úpravy zařízení pro výkon pěstounské péče, platné do 31. prosince 2012. V „rodinných“ zařízeních pro děti vyžadující okamžitou pomoc nejsou tedy děti svěřeny do individuální péče fyzických osob, jejichž vztah k zařízení by byl dán zvláštním smluvním typem, který se neřídí zákonem č. 262/2006 Sb., zákoník práce (dále jen „zák. práce“), ale dítě je umístěno v péči provozovatele zařízení bez ohledu na to, který zaměstnanec péči o svěřence osobně fakticky na pracovišti zaměstnavatele, popřípadě na jiném dohodnutém místě (např. ve svém bytě) v pracovní době vykonává jménem zaměstnavatele, podle pokynů zaměstnavatele a na jeho náklady a odpovědnost (srov. § 2 zák. práce). V souvislosti s tím lze poukázat i na skutečnost, že v rámci takové „zastřené pěstounské péče“, spočívající v nepřetržité 24hodinové pracovní směně po 7 dní v týdnu, nelze v rámci pracovně-právního vztahu mezi zařízením pro děti vyžadující okamžitou pomoc a jeho zaměstnancem-vychovatelem dodržet kogentní ustanovení části čtvrté zákoníku práce o pracovní době a době odpočinku. Úprava pracovního poměru je tak v daném vztahu nepřetržitě porušována. 

	Péče realizovaná v tzv. smluvní rodině nebo v tzv. rodinném zařízení je tedy mimo rámec zákona a sama o sobě se potácí na hraně ústavnosti či spíše za ní, stejně tak, jako se za ní ocitla úprava "smluvních rodin" v zák. č. 109/2002 Sb., která však obsahovala alespoň minimální zákonnou úpravu a předpokládala alespoň podzákonný předpis. V rámci dozoru nad dětmi v cizí péči ústavní je proto nezbytné se zaměřit i na skutečnost, zda nedochází k obcházení předpisů vztahujících se ke svěřování dítěte do náhradní rodinné péče rozhodnutím soudu takovým umísťováním dětí ve smluvních rodinách nebo rodinných zařízeních apod. formách, které platné právo nezná. 

	Obdobou problematiky tzv. smluvních rodin či tzv. rodinných ústavních zařízení je rovněž problematika tzv. odloučených pracovišť. Podle § 971 odst. 4 obč. zák. i podle § 13a odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí „soud v rozhodnutí- označí zařízení, do kterého má být dítě umístěno... Soud dbá na umístění dítěte co nejblíže bydlišti rodičů nebo jiných osob dítěti blízkých“. Musí tak být vymezena adresa nikoli sídla poskytovatele, ale přímo adresa zařízení, ostatně i proto, že ne ve všech případech má zařízení právní subjektivitu a sídlo provozovatele zařízení může být vzdáleno i desítky kilometrů od samotného ústavního zařízení. Někdy se však můžeme setkat se situací, že ústavní zařízení zřizuje mimoprávně jakési pobočky či odloučená pracoviště pod rozmanitými názvy („odloučená pracovně výchovná skupina“ / „domeček“ / „internátní oddělení“), která bývají využívána zejména k protiprávnímu disciplinárnímu postihu chovanců. Chovanci jsou pak bez jakékoli změny rozhodnutí soudu (nebo ředitele diagnostického ústavu) přemísťováni na takováto „odloučená pracoviště“, vzdálená např. i 100 km od ústavního zařízení, kam byl chovanec vykonatelně soudem umístěn, a to s mimoprávní sazbou „trestu odloučení“ v rozsahu dnů, ale i týdnů či dokonce měsíců. Netřeba dodávat, že se jedná zpravidla o místa s obtížnou dopravní dostupností. Při výkonu sledování ústavní (ochranné) výchovy se musí dozorčí důvěrník orgánu sociálně-právní ochrany dětí zaměřit pochopitelně i na zjišťování takovýchto velmi závažných protiprávních skutečností a na jejich nápravu. 

XI. Dozor krajského úřadu a ministerstva 
K odst. 7 
 
	Oprávnění navštěvovat chovance v ústavu nepřísluší pouze oprávněnému sociálnímu pracovníku "kmenového" orgánu sociálně-právní ochrany dětí, tedy obecního úřadu obce s rozšířenou působností příslušného podle místa trvalého pobytu dítěte, popřípadě sociálnímu pracovníku obecního úřadu obce s rozšířenou působností na základě dožádání, ale rovněž úředníkům krajských úřadů a úředníkům Ministerstva práce a sociálních věcí, a to ve stejném rozsahu a za stejných podmínek. Při realizaci tohoto oprávnění se i tito úředníci prokazují zvláštním oprávněním, tedy listinou, jejíž náležitosti jsou stanoveny v odst. 2 v závěru. Zejména v případě MPSV se jedná o zcela ojedinělou situaci, kdy tento ústřední správní úřad může svým zaměstnancem sám vykonat úkon v individuální záležitosti formou sociálního šetření namístě ve stejném rozsahu jako orgán prvního stupně (tedy obecní úřad obce s rozšířenou působností). Jedná se samozřejmě o zcela výjimečně využívanou kompetenci, vzhledem ke specifikům ústavní péče v České republice však nezbytnou. 

Judikatura:

Umísťování dítěte do smluvní rodiny, na základě smlouvy mezi diagnostickým ústavem a smluvní rodinou, bez dostatečné a úplné zákonné úpravy, včetně soudní kontroly, považuje Ústavní soud za zásah do základních práv a svobod dítěte ve smyslu čl. 4 Ústavy ČR a čl. 32 odst. 1 a 4 Listiny základních práv a svobod. V návrhu, pojatém do odůvodnění nálezu, se mj. píše, že ustanovení § 5 odst. 1 zákona č. 109/2002 Sb. (dále jen "zákon") zavádí možnost, aby diagnostický ústav umístil dítě ve smluvní rodině, přestože toto zařízení, podle rozhodnutí soudu, převzalo odpovědnost za veškerou péči o dítě. Zákon nedefinuje smluvní rodinu, neobsahuje úpravu práv a povinností dítěte a jeho biologických rodičů, včetně rozsahu odpovědnosti smluvní rodiny. Diagnostický ústav sám rodinu vybere a uzavře s ní smlouvu o výchově dítěte (...). Napadený zákon zavádí do právního řádu České republiky nový institut smluvní rodiny, aniž by blíže vymezil jeho obsah a stanovil práva a povinnosti členů smluvní rodiny a dítěte, jakož i vztahy mezi smluvní rodinou, diagnostickým ústavem a zákonnými zástupci dítěte. Jde o pojem velmi neurčitý, jeho obsah nelze naplnit běžnými interpretačními postupy. 
(Pl. ÚS 23/02) 
Nicméně vytržení dítěte z existujícího rodinného prostředí představuje nejen zásah do soukromého a rodinného života, ale do jisté míry i zásah do osobní svobody. To rozhodně v situaci, když dítě se svým odnětím z rodinného prostředí nesouhlasí a je lhostejné, do jaké míry je toto rodinné prostředí prospěšné zájmům dítěte, které má stát povinnost upřednostňovat. V každém případě je ale dítě vytrháváno z prostředí, ve kterém je zvyklé žít a projevovat se a je možné předpokládat, že v něm bude mít zájem žít a rozvíjet se i nadále. Rodinné prostředí je tedy pro dítě prostorem svobody a jakékoliv jiné prostředí za prostor osobní svobody dítěte proto považovat zásadně nelze. Posledně uvedené platí především pro zařízení zřizovaná orgány veřejné moci, tedy především ústavní zařízení, která mají (nutně) vlastní režim, který vnucují (v souladu se zákonem) svým chovancům. 
(II. ÚS 1945/08) 
Vzhledem k charakteristice její osobnosti jí nemůže být (...) k tíži, že újmu nepociťovala jako závažnou, kdy samu událost podle svědků brala jako hru. Ani to, že na ni neměla traumatizující vliv a z paměti ji vytěsnila. Soud se ztotožňuje s názorem žalobkyně, že lidská důstojnost může být snížena bez ohledu na to, zda postižená osoba si tento následek uvědomuje (osoby retardované, nezletilí nízkého věku). Jestliže zásah zasáhl do fyzické integrity žalobkyně, byť nedošlo k dokonané souloži, rozsah je násoben počtem aktérů, kteří se na činu podíleli... Závažnost zásahu je zvyšována, že šlo o jednání postihované na trestněprávní úrovni. Nemůže ji snižovat intelektuální úroveň žalobkyně ani fakt, že zásah nevnímala subjektivně jako své ponížení. Soud dospěl k závěru, že jsou dány podmínky pro přiznání náhrady nemajetkové újmy v penězích. K vyvážení a zmírnění následků zásahu by zajisté nepostačoval morální prostředek ochrany osobnosti realizovaný např. omluvou, což vzhledem k osobě žalobkyně by se minulo účinkem. Závažná újma se týkala fyzické i mravní integrity žalobkyně. K zásahu došlo ve venkovním prostoru zámeckého parku přilehlého k budově výchovně léčebného oddělení. Nezletilí byli v době činu bez dozoru. Po zhodnocení soud vyhověl návrhu na náhradu nemajetkové újmy co do částky 150.000 Kč. 
(KS Hradec Králové 16 C 8/2008) 
 
Související ustanovení: 

 § 2 - pojem dítěte, § 5 - základní zásada sociálně-právní ochrany, § 6 - pojem ohroženého dítěte, § 8 - právo dítěte na poskytnutí odpovídající pomoci, § 9 - intervenční povinnost orgánu sociálně-právní ochrany, § 12 odst. 2 - povinná pomoc po nařízení ústavní výchovy, 

§ 13a - soudní výchovná opatření dočasného umístění dítěte v zařízení, 

 § 14 - aktivní legitimace k podávání návrhů soudu, § 28 - součinnost orgánu sociálně-právní ochrany dětí při dobrovolném umístění dítěte po nařízení ústavní výchovy, § 30 - pobyt dítěte mimo ústav, § 31 - sociální kuratela pro děti a mládež, § 32 - zvláštní úkoly sociální kurately, § 42 - účel zařízení, § 42a - základní činnosti při poskytování služby, § 42e - ošetřovné vyměřené ze sirotčího důchodu, § 51 odst. 5 písm. a) bod 6 - povinnosti orgánů sociálně-právní ochrany při sdělování údajů, § 53 odst. 1 - povinnosti státních orgánů, dalších právnických a fyzických osob a pověřených osob, 

§ 59a - přestupek neposkytnutí součinnosti provozovatelem ústavu při výkonu dozoru nad cizí péčí ústavní, § 59b - přestupek nesplnění povinnosti sdělit na výzvu údaje, 59e - přestupky ředitele zařízení, 

 § 62 odst. 3 - dožádání o provedení šetření 

Související předpisy: 

 Úmluva o právech dítěte, 

 Úmluva o lidských právech a biomedicíně (sdělení MZV č. 96/2001 Sb. m. s.), 

 Úmluva o právech osob se zdravotním postižením (sdělení MZV č. 10/2010 Sb. m. s.), 

 § 1 odst. 4, § 2 odst. 12, § 5, § 12, § 20 až 22, § 23, § 24, § 31 až 33, § 34, § 39 zák. č. 109/2002 Sb., 

 § 2 odst. 6, § 5, § 20 odst. 1 písm. i), § 21, § 22 odst. 2, § 86 z. s. m., 

 § 48 odst. 4, § 89 zák. o soc. službách, 

 § 45 odst. 3, § 65 odst. 2 zák. o zdrav. službách, 

 § 59, § 63, § 820 odst. 1, § 868 odst. 1, 2 § 924, § 971 a násl. obč. zák., 

§ 85 až 87a zák. č. 373/2011 Sb., o specifických zdravotních službách, 

Literatura:

Černá, I. Práva a povinnosti dětí umístěných v ústavní péči. Právo a rodina, 2008, č. 8, s. 19-22. 
Hrušáková, M., Králíčková, Z., Westphalová, L. a kol. Občanský zákoník II. Rodinné právo (§ 655-975). Komentář. 1. vydání. Praha: C. H. Beck, 2014. 
Křístek, A. Zamyšlení nad novou úpravou zákonného zastoupení chovance školského ústavního zařízení. Právo a rodina. 2013, č. 5, s. 1-5. 
Křístek, A. Několik poznámek k ústavní výchově v novém kabátě. Právo a rodina. 2014, č. 2, s. 7-15. 
 
Křístek, A. Rozdílný charakter ústavní a ochranné výchovy. Aneb je obecně vhodný a právně nadále možný výkon ústavní výchovy ve výchovném ústavu? Právo a rodina, 2014, č. 4, s. 12-19. 

Křístek, A. K soukromoprávní odpovědnosti poskytovatele služeb ústavní péče za újmu způsobenou neoprávněným zásahem do práva na ochranu osobnosti nezletilého chovance. Právo a rodina. 2014, č. 7, s. 13-17. 
Křístek, A. Prodloužení ústavní výchovy. Příčiny a důsledky ústavně nekonformního zvykového výkladu právního pravidla možnosti prodloužení ústavní výchovy „nezletilých“ do 19 let věku člověka podle § 974 občanského zákoníku [online]. Epravo.cz. 13. 1. 2015. Dostupné z: https://www.epravo.cz/top/clanky/prodlouzeni-ustavni-vychovy-96533.html 
Křístek, A. Několik poznámek k (ne)možnosti omezení svéprávnosti nezletilého. Právo a rodina. 2015, č. 3, s. 5-8. 
Křístek, A. Pravidla pro rozhodování soudu o svěření dítěte do péče jmenovitě určeného ústavního zařízení. Právo a rodina. 2015, č. 4, s. 1-6. 
Křístek, A. Odpovědnost státu za umístění dítěte v ústavní péči na základě nezákonného nařízení ústavní nebo trvání ústavní výchovy 1., 2. Právo a rodina. 2015, č. 8, s. 4-7; Právo a rodina. 2015, č. 9, s. 5-10. 
Křístek, A. Mezery v zákonech z hlediska ochranné funkce zákonného zastoupení dětí. Právo a rodina. 2015, č. 11, s. 1-5. 
Křístek, A. Do kterého okamžiku musí být rozhodnuto o prodloužení ústavní výchovy do 19 let věku? Právo a rodina. 2015, č. 12, s. 4-6. 
Křístek, A. Petit a výrok soudního rozhodnutí ve věcech cizí péče ústavní I., II. Právo a rodina. 2016, č. 1, s. 7-12; Právo a rodina. 2016, č. 2, s. 14-16. 
Křístek, A. Správa jmění dítěte svěřeného do ústavní péče, pozůstalostní důchod a úhrada péče. Právní rozhledy. 2016, č. 2, s. 56-62. 
Křístek, A. O relativní nezávaznosti rozhodnutí civilního soudu o ústavní výchově nezletilých. Právní rozhledy. 2016, č. 19, s. 671-678. 
Křístek, A. Zákon o výkonu ústavní výchovy nebo ochranné výchovy a o preventivně výchovné péči. Komentář. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2017. 
 
Novotná, V., Burdová, E. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí. Komentář. 3. vyd. Praha: Linde, 2007, s. 137. 

Rada Evropy a International Juvenile Justice Observatory k soudnictví nad mládeží. Praha: Institut pro kriminologii a sociální prevenci, 2012, s. 22. 

 § 30 

Pobyt dítěte mimo ústav 

Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Pobývání dítěte mimo ústavní zařízení je dosud nedostatečně právně upraveno. Návrh zákona proto přesně vymezuje podmínky, za jakých může dítě umístěné v ústavním zařízení pobývat mimo toto zařízení, a po jak dlouhou dobu. Účelem tohoto ustanovení je zamezit v řadě případů zcela nekontrolovatelnému povolování pobytu dětí mimo ústavní zařízení, a to i na značně dlouhou dobu. Navrhovaným ustanovením se zabrání určitému svévolnému zacházení s dítětem, zajistí se kontrola pobytu dítěte mimo ústavní zařízení a znalosti získané z této kontroly pak umožní [obecnímu] úřadu [obce s rozšířenou působností] činit potřebná opatření ve vztahu k dětem, například podávat návrh soudu na zrušení ústavní výchovy. 

	K zák. č. 272/2001 Sb.: Současně se navrhuje upřesnit postup orgánů sociálně-právní ochrany v případech, kdy dávají souhlas s dočasným pobytem dítěte, jemuž byla nařízená ústavní výchova, u rodičů nebo jiné fyzické osoby. 

	K zák. č. 134/2006 Sb.: Reaguje na nejasnosti vznikající v praxi při aplikaci dosavadní úpravy pobytu dítěte mimo zařízení ústavní výchovy podle § 30 zákona. 

	V případě prvního pobytu dítěte mimo ústav lze tento pobyt stanovit nejdéle v rozsahu [30] dnů a na základě poznatků získaných z tohoto pobytu, lze další pobyt stanovit na delší dobu, popř. pobyt prodlužovat. 

	Z důvodu ochrany dítěte byly upřesněny skutečnosti, které budou posuzovány před vydáním souhlasu s pobytem dítěte mimo ústavní zařízení. Byla upravena podmínka posuzování bezúhonnosti fyzických osob, u kterých má pobyt dítěte proběhnout, pokud se nejedná o dočasný pobyt dítěte u nejbližších příbuzných dítěte, tj. rodičů, prarodičů nebo sourozence Výslovně se upravuje oprávnění obecního úřadu obce s rozšířenou působností požadovat pro tyto účely předložení výpisu z evidence Rejstříku trestů. 

	Vedle bezúhonnosti by měl obecní úřad obce s rozšířenou působností v míře přiměřené danému účelu zohledňovat hlediska, která se posuzují u žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče podle § 27 zákona, tj. včetně psychického stavu a zdravotního stavu osob, u kterých má dítě dočasně pobývat nejde-li o pobyt dítěte u rodičů, prarodičů nebo sourozenců. V tomto směru bude obecní úřad obce s rozšířenou působností rovněž oprávněn žádat odpovídající spolupráci krajského úřadu, což bude přicházet v úvahu např. právě při posuzování psychického stavu fyzických osob, které mají zájem přijmout dítě k dočasnému pobytu mimo ústavní zařízení. Při udělování souhlasu s pobytem dítěte u rodičů je třeba brát zřetel především na postup sociální terapie a na to, jakého pokroku se podařilo dosáhnout z hlediska odstranění důvodů nařízení ústavní výchovy dítěte. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: Dosavadní úprava umožňuje řediteli ústavního zařízení, ve kterém je dítě umístěno na základě předběžného opatření či nařízení ústavní nebo ochranné výchovy, po předchozím písemném souhlasu orgánu sociálně-právní ochrany dětí, povolit dítěti pobyt u rodičů či jiných fyzických osob při první návštěvě maximálně na 14 dnů. Tato lhůta je nově rozšířena na 30 kalendářních dnů. Jde o lhůtu maximální, ředitel ústavního zařízení může (má-li k tomu důvody) návštěvu povolit na dobu kratší než 30 dní. Při dalších pobytech dítěte mimo zařízení je možné povolit pobyt dítěte mimo zařízení na dobu delší, přičemž maximální délka není stanovena. U dětí, které mají uloženu ochrannou výchovu, lze pobyt mimo zařízení také povolit maximálně na dobu 30 dnů, a to i opakovaně, avšak tuto dobu nelze dále prodlužovat. Navrhovaná změna byla přijata na základě poznatků z praxe, doba prvního pobytu dítěte mimo zařízení maximálně na 14 dní se jeví jako příliš krátká, zejména u dětí, kde je podán návrh na zrušení ústavní výchovy, o kterém zatím nebylo rozhodnuto soudem. 

	Při vydávání písemného souhlasu s pobytem dítěte mimo ústavní zařízení přihlíží orgán sociálně-právní ochrany dětí mj. k rodinnému a sociálnímu prostředí, v němž bude dítě pobývat. Orgán sociálně-právní ochrany dětí by měl přihlížet rovněž ke zpracovanému individuálnímu plánu ochrany dítěte, ze kterého vyplývá, zda je momentálně povolení pobytu dítěte mimo zařízení vůbec vhodné a zda je žádoucí pobyt u konkrétních osob či nikoli. 

Přehled výkladu: 
 
I. Tzv. propustky a hostitelská péče 
 
II. Pobyt dospělých nezletilých a zletilých nezaopatřených chovanců mimo ústav 
 
III. Formální náležitosti závazného stanoviska 
 
IV. Podklady závazného stanoviska 
K odst. 1 
 
I. Tzv. propustky a hostitelská péče 
 
	Zdejší ustanovení je právním základem pro realizaci tzv. propustek a tzv. hostitelské péče. O "propustku" (někdy také s inspirací v pracovním právu "dovolenku") půjde tehdy, má-li být dítěti umožněn dočasný pobyt mimo ústav u rodičů nebo jiných osob blízkých, o "hostitelskou péči" tehdy, má-li být dítěti umožněn pobyt u osob, které za dítěti blízké osoby ve smyslu § 22 odst. 1 obč. zák. zpravidla považovat nebude možné. Důvody, proč byl tento institut zaveden, přehledně popisují důvodové zprávy výše. Základní zásadou přitom je skutečnost, že udržování kontaktu s rodiči či jinými osobami blízkými je právem dítěte, a to i ve formě propustek. Proto také pobyt mimo zařízení u rodičů nebo u osob blízkých, popřípadě i v hostitelské péči, nelze pojímat jako nenárokovou výsluhu či jako odměnu za plnění povinností apod. a dítěti jej odpírat, pokud by tu nebyly jiné objektivní důvody, proč v danou chvíli není možné nebo vhodné pobyt mimo ústav realizovat, ať již pro fyzický či duševní stav dítěte, nebo pro překážky na straně žadatelů, tj. osob, u nichž by pobyt měl být realizován, nebo pro jiné závažné objektivní důvody. Mezi ty však nikdy nepatří např. běžné provozní důvody na straně ústavu a již vůbec ne důvody finanční (např. krácení ošetřovného či jiných úhrad v důsledku pobytu dítěte mimo ústav). 

	K nucenému odnětí dítěte z jeho přirozeného prostředí a jeho umístění v "ústavu" v širokém smyslu toho slova nedochází pouze v případě rozhodnutí soudu o nařízení ústavní výchovy podle § 971 obč. zák., ale rovněž na základě jiných rozhodnutí soudu, ať již předběžného charakteru podle § 924 obč. zák., nebo v důsledku uložení ochranné výchovy, či na základě rozhodnutí o uložení výchovného opatření podle § 13a zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Úprava § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí účinná do 31. prosince 2013 se nevhodně pokoušela nikoli o obecné vymezení situace, kdy bude rozhodováno o propustce, resp. hostitelské péči, ale šlo o kazuistický výčet jednotlivých typů soudních rozhodnutí, přitom však např. posledně jmenovaný typ ústavní péče podle § 13a tu nebyl uveden. Protože je vhodnější obecná úprava, odkazující pouze na "rozhodnutí soudu", když takové vymezení dopadá na všechny typy soudních rozhodnutí, jimiž je dítě umístěno "v ústavním zařízení", došlo s účinností od 1. ledna 2014 k vhodnému zjednodušení textu zdejšího ustanovení změnovým zákonem v souvislosti s rekodifikací soukromého práva, a nadále se hovoří pouze o "umístění na základě rozhodnutí soudu". Přísnější režim v případě ochranné výchovy zůstává zachován. 

	Je-li dítě umístěno v ústavním zařízení na základě dohody mezi rodiči, resp. zákonnými zástupci a ústavním zařízením, bude na takovou úpravu dopadat § 881 obč. zák., dle něhož „péči o dítě a jeho ochranu, výkon jeho výchovy, popř. některých jejích stránek, nebo dohled nad dítětem mohou rodiče svěřit jiné osobě“, tedy právě i ústavnímu zařízení, nevylučuje-li to veřejnoprávní předpis. V případě, kdy by mělo docházet k tzv. hostitelské péči u cizích osob nebo k propustkám dítěte k osobám dítěti příbuzným nebo jemu blízkým, je namístě, aby rodiče při uzavření dohody o pobytu dítěte v ústavním zařízení vymezili, zda vůbec lze, a případně za jakých podmínek, umožnit převzetí dítěte do péče jinou osobou a kterou osobou, a současně vždy s takovým postupem ad hoc vyjádřili souhlas. Bez souhlasu rodičů či jiných zákonných zástupců dítěte proto není možné propustky ani hostitelskou péči realizovat. Je-li dítě v ústavu na dobrovolném pobytu a rodiče či jiní zákonní zástupci jsou nečinní, je proto třeba zvážit potřebu řádné úpravy postavení dítěte včetně jeho zastoupení rozhodnutím soudu. 

	Okruh fyzických osob, u nichž lze pobyt realizovat. Žadatelé o propustku (resp. o hostitelskou péči) nemají rovnocenné postavení. Silnější práva mají rodiče, prarodiče a sourozenci dítěte, nejen proto, že zde více vystupuje do popředí právo dítěte na rozvíjení vztahu s těmito osobami, ale také proto, že v jejich případě se neposuzuje obligatorně bezúhonnost ve smyslu § 27 odst. 1 písm. e) zák. o soc.-práv. ochraně dětí a současně nedostatek takové bezúhonnosti na rozdíl od ostatních žadatelů sám o sobě nemůže být důvodem pro zamítnutí žádosti. Ještě silnější postavení mají sami rodiče, neboť v jejich případě se nepředpokládá možnost provést pro účely povolení propustky ani jejich posouzení podle § 27 zák. o soc.-práv. ochraně dětí (k oběma situacím viz odst. 3). Ostatní blízké osoby mají zásadně stejné postavení jako cizí osoby žádající o hostitelskou péči; výše popsané procesní úlevy se na ně proto nevztahují. Tzn., že musí být prokázána jejich bezúhonnost a lze v pochybnostech požádat o jejich odborné posouzení. 

	Hostitelská péče jako specifický typ „propustky“ může, má a musí být v objektivním i subjektivním smyslu v nejlepším zájmu dotčeného dítěte (srov. výklad k § 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Jedná se o situaci, kdy ve smyslu předvídané výjimky v § 12 věta druhá obč. zák. rozhoduje o právech a povinnostech osob soukromého práva výjimečně jiný subjekt veřejné moci než soud, a to za účelem nezbytné operativnosti. Je však třeba úzkostlivě dbát toho, aby zdejšího poměrně volného institutu nebylo zneužíváno a nebyla jím „suplována“ někdejší protiústavní působnost správního orgánu rozhodovat o předadopční a předpěstounské péči a obcházena tak zákonná úprava obou „přípravných“ institutů. Jinými slovy: (dle okolností, např. v řádu měsíců) dlouhodobá „hostitelská péče“ ústící do předpěstounské nebo předadopční péče nebo přímo do pěstounské péče bude zpravidla v rozporu se zákonem, neboť faktickým opatřením správního orgánu by bylo předjímáno rozhodnutí soudu - soud by mohl být posléze stavěn „před hotovou věc“ s argumentací spočívající na potřebě „stability výchovného prostředí“ apod., a to v situaci, kdy by bylo dítě u „hostitelů“ navrhujících jeho svěření do své péče již např. půl roku, aniž by tento stav mohl soud ovlivnit (nemusel se o něm totiž ani včas dozvědět). Nebylo by proto možno vyloučit, že v případě extrémní délky trvání „hostitelské péče“ by byl v případě podání takové žaloby soud nucen rozhodnutí o hostitelské péči (nebo spíše „opatření“, když při kladném vyřízení žádosti o hostitelskou péči, je-li aplikován zák. č. 109/2002 Sb., se správní rozhodnutí nevydává; § 24 odst. 3 lit. e) zák. č. 109/2002 Sb.) jako nezákonné zrušit, a v případě masového zneužívání institutu hostitelské péče nelze k podání příslušné stížnosti vyloučit ani případné zrušení komentované právní úpravy Ústavním soudem, měla-li by představovat trvalý problém v naznačeném smyslu. 

	Pobyt u osoby právnické. Ustanovení hovoří o pobytu „u rodičů, popřípadě jiných fyzických osob“, explicitně se tedy pobytem v péči jiné právnické osoby, než ústavu nezabývá. Nejprve je třeba vymezit okruh právnických osob, u nichž přichází do úvahy dočasné převzetí přímého (nikoli nutně „plného“) zaopatření dítěte. 

	V první řadě se jedná o pobyt v internátě během studia, popř. na svobodárně během výkonu práce u již pracovněprávně způsobilých mladistvých, lze však uvažovat i o krátkodobých kurzech, neboť i ty jsou vzděláváním (zvyšováním kvalifikace). Zák. č. 109/2002 Sb. v § 23 odst. 1 písm. c) svěřuje řediteli ústavu pravomoc "povolit dítěti s nařízenou ústavní výchovou přechodné ubytování mimo zařízení v souvislosti s jeho vzděláváním nebo zaměstnáním". Jedná se o lex specialis vůči ustanovení písm. a) stejného paragrafu, které se týká propustek a hostitelské péče. Proto v případě pobytu v internátě není třeba závazného stanoviska podle § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a uplatní se pouze volnější součinnost s orgánem sociálně-právní ochrany dětí v souladu s individuálním plánem ochrany dítěte (§ 1 odst. 4 zák. č. 109/2002 Sb.). 

	Za druhé může být dítě hospitalizováno, tj. dočasně umístěno ve zdravotnickém zařízení. Ani zde se pochopitelně nevyžaduje souhlas orgánu sociálně-právní ochrany dětí, neboť podmínky hospitalizace nezletilého upravuje zákon o zdravotních službách jako speciální předpis. 

	Komplikovaná je proto situace pouze u poslední skupiny "dočasně pečujících právnických osob", které budou dočasnou péči zajišťovat především v rámci volnočasových aktivit. Typickými příklady jsou letní, popř. zimní dětské tábory, pokud by je neorganizovalo a nezajišťovalo ústavní zařízení samo, ale děti na ně měly být vyslány. Vždy samozřejmě platí již vícekrát zmíněná zásada závaznosti individuálního plánu ochrany dítěte (§ 1 odst. 4 zák. č. 109/2002 Sb.). Uvedenou situaci však právo dále výslovně nijak neupravuje, na rozdíl od výše zmíněného ubytování mimo ústav v souvislosti se vzděláváním či zaměstnáním nebo od hospitalizace. 

	Pokud by pobyt dítěte „u právnické osoby“ byl v rozporu s opatřeními vyplývajícími z individuálního plánu ochrany dítěte, docházelo by nejen k nerespektování zájmu dítěte obecně, ale za platného právního stavu by to znamenalo i porušování samotného zák. č. 109/2002 Sb. (§ 1 odst. 4). Formalistické řešení spočívá v tom, že právní úprava ústavní výchovy, byť má svůj základ v soukromoprávním předpise (§ 971 a násl. obč. zák.), je svou povahou převážně veřejnoprávní. Proto za situace, kdy zákony nepředpokládají možnost předání dítěte k pobytu jiné právnické osobě kmenovým ústavem (s výjimkou shora zmíněných variant internátu, svobodárny a hospitalizace), nelze takový pobyt realizovat vůbec. Měkčí varianta téhož stanoviska dovoluje krátkodobý pobyt chovance v péči jiné právnické osoby, avšak pouze pod podmínkou souhlasu zákonného zástupce s takovým pobytem. Tento souhlas nebude možné nahrazovat ani velmi sporným souhlasem ředitele ústavu podle § 23 odst. 1 písm. l) zák. č. 109/2002 Sb. (srov. výklad k § 29 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), neboť pobyt na táboře není věcí zásadní důležitosti, ani v kontextu ústavní výchovy věcí zcela běžnou, ale nachází se „někde mezi“. 3. Důvodová zpráva k občanskému zákoníku však uvádí, že „osnova tudíž odmítá antropologizaci právnických osob a bere za své hledisko, že právnické osoby jsou umělé lidské útvary, které jsou vytvořeny proto, aby sloužily zájmům člověka, nikoli proto, aby mu byly ve všem postaveny naroveň“. Právnická osoba jako pouhá fikce tak reálně (právně ano) nikdy nevykonává péči o dítě, tu vykonávají jejím jménem vždy lidé (fyzické osoby). Srov. § 166 obč. zák. o zastupování právnické osoby zaměstnanci v rozsahu obvyklém vzhledem k jejich zařazení. Má-li tedy být dítě vysláno na tábor, organizovaný právnickou osobou odlišnou od ústavu, budou se o něho samozřejmě starat konkrétní lidé. Proto se i zde materiálně jedná o pobyt u jiných fyzických osob. Žadatelem o hostitelskou péči tu nejsou ani tyto osoby jednotlivě, ani dotčená právnická osoba, neboť o povolení pobytu ředitele ústavu nežádají, ale je to naopak ředitel, kdo chovance k pobytu vysílá. Proto se tu ve smyslu zák. č. 109/2002 Sb. nevede řízení o žádosti. Naopak úprava § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, která hovoří o povinnosti ředitele vyžádat si souhlas orgánu sociálně-právní ochrany pro pobyt u jiných osob, použitelná zcela zřejmě je a je proto nezbytné ji též důsledně uplatňovat. 

	Ignorování úpravy § 30 se míjí s úmyslem zákonodárce „zamezit v řadě případů zcela nekontrolovatelnému povolování pobytu dětí mimo ústavní zařízení“, stejně jako může být v rozporu se zásadou závaznosti individuálního plánu ochrany dítěte (§ 1 odst. 4 zák. č. 109/2002 Sb.) a nakonec může být překážkou i pro výkon dozoru nad dětmi v ústavní péči podle § 29 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Lze proto učinit závěr, že i pro pobyt dítěte na letním nebo zimním táboře nebo na podobné akci, kterou nezajišťuje zařízení samo, si musí ředitel zařízení vyžádat závazný souhlas příslušného orgánu sociálně-právní ochrany dětí podle § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Je namístě zajistit také souhlas zákonných zástupců, pokud nebyli v tomto rozsahu soudem ve výkonu rodičovské odpovědnosti předtím omezeni. Vzhledem k participačním právům dítěte pak v neposlední řadě by se k této otázce mělo mít možnost vyjádřit dítě mladší 14, popř. 15 let samotné, a je-li natolik rozumově a volně vyspělé, že mu lze přiznat právo v této věci samostatně právně jednat, může o ní i samo rozhodnout (zde půjde zejména o děti starší 12 let; srov. výklad k § 2 odst. 1). Jde-li o dospělé nezletilé starší 14 (15) let a zejména o dospělé zletilé nezaopatřené osoby, které od ústavního zařízení nadále požívají zaopatření, srov. dále výklad v části II. Pobyt dospělých nezletilých a zletilých nezaopatřených chovanců mimo ústav. 

	Řízení o žádosti o pobyt. O povolení pobytu dítěte mimo ústav rozhoduje za platného právního stavu ředitel ústavu, a nikoli jiný správní orgán, např. orgán sociálně-právní ochrany. Proto též žádost má být směřována příslušnému ústavu. Pakliže by došla např. orgánu sociálně-právní ochrany, je třeba ji ústavu podle § 12 spr. řádu bezodkladně postoupit. Tento úkon je současně vhodné spojit i s vydáním písemného souhlasu podle zdejšího ustanovení. Řízení podle § 23 odst. 1 písm. a) zák. č. 109/2002 Sb. ve spojení s § 24 odst. 3 písm. e) zák. č. 109/2002 Sb. je řízením o žádosti ve smyslu § 44 a násl. spr. řádu. Oproti obecné úpravě správního řízení se však vyznačuje odlišností v tom, že v případě vyhovění žádosti, kdy je pobyt povolen, nevydává se o tom písemné rozhodnutí. Rozhodnutí ve smyslu § 67 a násl. spr. řádu je ředitel ústavu povinen vyhotovit pouze v případě zamítnutí žádosti. 

	Povaha písemného souhlasu. Písemný souhlas orgánu sociálně-právní ochrany dětí je povinným podkladem pro rozhodnutí ředitele ústavu. Ten dítěti nemůže pobyt bez souhlasu tohoto orgánu vůbec povolit [arg.: "může jen po předchozím písemném souhlasu (...) povolit"]. Nejedná se tedy o pouhé vyjádření, s nímž by ředitel ústavu mohl naložit podle své volné úvahy jako s jedním z dílčích podkladů pro vydání rozhodnutí. Písemný souhlas má povahu závazného stanoviska ve smyslu § 149 spr. řádu, jímž je rozhodnutí podmíněno. Jeho obsah je závazný pro výrokovou část rozhodnutí ředitele ústavu. Vzhledem k povaze řízení, kdy je tu větší zájem na rychlosti řízení - proto by také mělo být rozhodnuto bez zbytečného odkladu (§ 71 odst. 1 spr. řádu) a neměla by být využívána podpůrná 30denní lhůta podle § 71 odst. 3 spr. řádu - je písemnost souhlasu zachována i v případě, kdy jsou využity technické prostředky jako fax nebo e-mail, není-li pochyb o pravosti souhlasu a je-li současně písemný souhlas zaslán v listinné formě, není-li styk orgánu sociálně-právní ochrany s ústavem realizován prostřednictvím datové schránky (což by ovšem dnes mělo být pravidlem). 

	Účastenství v řízení. Účastníky řízení jsou vždy žadatel a dítě. Je-li žadatelem někdo jiný než rodič, je potřeba posoudit otázku, zda i rodič je účastníkem tohoto řízení podle obecných zásad [§ 27 odst. 1 písm. a) spr. řádu], tzn. že rodiče nebudou účastníky automaticky vždy. V případě dítěte je třeba posoudit otázku jeho procesního zastoupení, když v daném případě nemusí být vůbec dána kolize zájmů dítěte a jeho zákonných zástupců. Proto také zpravidla nebude v tomto řízení nezbytné dítěti ustanovovat opatrovníka a mohou jej v řízení zastoupit jeho zákonní zástupci. 

	Délka pobytu. Dítěti může být povolena propustka nebo povolena hostitelská péče až v rozsahu 30 dnů. Tato doba však může být u všech forem ústavní péče s výjimkou uložené ochranné výchovy ředitelem ústavu před uplynutím doby pobytu mimo zařízení prodloužena, a to již bez bližšího časového omezení (které se vztahuje podle zdejšího ustanovení k prvnímu pobytu, tedy prvnímu rozhodnutí o povolení pobytu mimo ústav, na které prodloužení navazuje), vždy je však nezbytný opakovaný písemný souhlas orgánu sociálně-právní ochrany dětí. V případě chovanců s uloženou ochrannou výchovou nelze pobyt mimo ústav prodloužit tímto způsobem, ale vždy musí být znovu povolen za obvyklých podmínek v rozsahu nejvýše 30 dnů. 

II. Pobyt dospělých nezletilých a zletilých nezaopatřených chovanců mimo ústav 
 
	Výkladově zcela jednoznačná je situace v případě svéprávných osob, které nadále požívají od ústavu zaopatření ať na základě uzavřené zaopatřovací smlouvy, tak na základě tzv. prodloužení ústavní výchovy podle § 974 obč. zák. V obou případech se totiž řízení o pobytu mimo ústav vůbec nevede, neboť nelze plně svéprávnou osobu jakkoliv omezovat na svobodě pohybu a pobytu proti její vůli. Je-li zletilá osoba, nacházející se v zaopatření ústavu, částečně zbavena svéprávnosti v oblasti rozhodování o svém pohybu a pobytu, je „rozhodování“ o pobytu mimo ústav věcí opatrovníka a řízení podle komentovaného ustanovení se rovněž nevede. 

	Poněkud výkladově složitější je situace v případě dospělých nezletilých, starších 14 let, v této souvislosti pak především starších 15 let, vzhledem k souvisejícím ustanovením právního řádu. Jak bylo uvedeno již ve výkladu k § 2 odst. 1 (zejména v části II. Speciální úpravy dílčí svéprávnosti nezletilých, a to ve výkladu k plné pracovněprávní způsobilosti nezletilých, ve výkladu k oblasti svobody jejich pohybu a pobytu, a nakonec i ve výkladu k veřejnoprávní oblasti evidence obyvatel), dospělého nezletilého, pokud v této oblasti nebyla jeho svéprávnost omezena výrokem opatrovnického soudu podle § 55 a násl. obč. zák., nelze omezovat v této jeho svobodě pohybu a pobytu, kterou nabyl dovršením 14 a zcela bezvýjimečně pak 15 let věku (nejde-li o omezení trestněprávní). To dílčím způsobem respektuje dokonce i zákon č. 109/2002 Sb., když v § 23 odst. 1 písm. h) stanovuje, že „ředitel zařízení je oprávněn povolit dětem starším 15 let cestovat do místa pobytu nebo přechodného ubytování mimo zařízení bez dozoru“. V případě nezletilců starších 15 let je postup podle § 30 proto v zásadě bezpředmětný a lze jej využít pouze podpůrně, jako určité administrativní sdělení, týkající se místa (domácnosti), v níž by měl nezletilec přechodně pobývat. Rozhodné je totiž při pobytu nezletilce staršího 15 let věku mimo ústav pouze stanovisko tohoto nezletilého. Lze mít navíc za to, že ani ředitel ústavního zařízení nemůže dokonce vůbec „nepovolit“ (čili „zakázat“) dospělému nezletilému takový pobyt mimo zařízení, a to s jedinou výjimkou, kterou představuje trestněprávní ochranná výchova. Jen v případě ochranné výchovy tak je nezbytné postupovat nadále striktně podle příslušné právní úpravy, tedy včetně komentovaného § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, neboť chovanec s uloženou ochrannou výchovou je z hlediska povolování pobytů mimo ústav vlastně ve stejném postavení jako nedospělec mladší 15 (14) let věku. Druhým takovým případem pak je ještě výše zmíněná situace soudního omezení svéprávnosti dospělého nezletilého v oblasti rozhodování o místě svého pohybu a pobytu, neboť i v těchto otázkách nesvéprávný nezletilec je postaven právně na roveň nedospělci (mladšímu 14 let) popř. i dítěti (mladšímu 7 let). Z praktického hlediska to znamená, že ředitel ústavu nemůže např. jen proto, že dosud neobdržel souhlas orgánu sociálně-právní ochrany dětí, nepovolit pobyt nezletilce mimo ústav, pokud takový pobyt mimo ústav hodlá nezletilý chovanec starší 15 let o své vůli realizovat. 

K odst. 2 
 
III. Formální náležitosti závazného stanoviska 
 
	Zdejší ustanovení vymezuje náležitosti závazného stanoviska (souhlasu) orgánu sociálně-právní ochrany dětí pro řízení o povolení pobytu mimo zařízení. Nepřímo tak z něho také vyplývají náležitosti samotné žádosti o povolení pobytu. Osobou, u níž má dítě pobývat, je žadatel. Ten musí v žádosti, jíž podává řediteli ústavu, uvést, na kdy propustku (hostitelskou péči) žádá, a současně, kde hodlá s dítětem v tomto časovém úseku pobývat. Orgán sociálně-právní ochrany může vyjádřit souhlas s časovým vymezením pobytu ve stejném rozsahu, o který žadatel žádá, nebo v rozsahu kratším (ve zbytku tak ředitel ústavu žádost zamítne). V případě místa pobytu dítěte mimo zařízení může návrh žadatele pouze buď akceptovat, nebo na základě nesouhlasu s místem pobytu vyslovit nesouhlas k pobytu jako takovému. Uvedení místa pobytu v žádosti a závazném stanovisku orgánu sociálně-právní ochrany sleduje účel zajištění dozoru nad dětmi v ústavní péči, který je nutno umožnit i v době, kdy dítě pobývá mimo zařízení. To ostatně úzce souvisí i se základním předmětem dozoru nad dětmi v ústavní péči podle § 29 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, totiž se zjišťováním, zda trvají důvody pro pobyt dítěte v ústavu. 

K odst. 3 
 
IV. Podklady závazného stanoviska 
 
	Pro vydání souhlasu - závazného stanoviska s pobytem dítěte mimo ústav u žadatele je základním podkladem individuální plán ochrany dítěte. Obsah individuálního plánu rámcově vymezuje § 2 prováděcí vyhlášky č. 473/2012 Sb., která mezi metody práce s rodinou zahrnuje též posílení úlohy a funkce rodiny a rozvíjení pečovatelských a výchovných schopností rodiny, poskytování pomoci dětem umístěným v náhradní péči a jejich rodinám či posílení kompetencí rodiny. Individuální plán obsahuje navržená opatření sociálně-právní ochrany a vymezuje jejich cíle atd. V případě dětí v ústavní péči je naznačená úprava úzce provázána též s úpravou povinné pomoci po nařízení ústavní výchovy podle § 12 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Realizace propustek v režimu zdejšího ustanovení a hodnocení jejich průběhu je tak důležitou součástí procesu vyhodnocování situace dítěte a jeho rodiny včetně vyhodnocování důvodů pro další trvání ústavní výchovy. I proto je stanovena v § 1 odst. 4 zák. č. 109/2002 Sb. závaznost některých opatření vyplývajících z individuálního plánu pro činnost (školských) ústavních zařízení a v § 42a odst. 1 písm. h) zák. o soc.-práv. ochraně dětí pro činnost zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Je-li proto realizace propustek (popř. hostitelské péče) opatřením, vyplývajícím z individuálního plánu, a závazné stanovisko podle zdejšího ustanovení je s tímto v souladu, byl by postup ústavu, jenž by realizaci propustek znemožňoval, postupem svévolným a protiprávním. 

	Dalším nezbytným podkladem pro vydání závazného stanoviska - souhlasu jsou pro orgán sociálně-právní ochrany poznatky z šetření v domácnosti žadatele a/nebo z jednání s žadatelem apod., slovy zákona o "rodinném a sociálním prostředí, v němž bude dítě pobývat". Tyto poznatky by měly být aktuální, byť tu zákon nepředepisuje povinnost konat v souvislosti s žádostí šetření. Jsou-li žadateli rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte, vztahují se na postup při prověřování podmínek pro realizaci propustky jejich povinnosti, zakotvené v § 53 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. § 52 zák. o soc.-práv. ochraně dětí sice nedovoluje orgánu sociálně-právní ochrany vynucovat si umožnění šetření v domácnosti žadatele, pokud tam dítě nepobývá (tedy v rámci řízení o žádosti o povolení pobytu mimo zařízení), avšak neposkytnutí součinnosti žadatelem v této souvislosti by zřejmě bylo důvodem pro nesouhlas orgánu sociálně-právní ochrany s povolením pobytu. 

	Orgán sociálně-právní ochrany zkoumá též bezúhonnost žadatele, popř. jeho způsobilost vykonávat péči o dítě (přiměřeně dle § 27 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Obecná způsobilost se však nikdy nezkoumá uvedeným postupem u rodičů dítěte jako žadatelů o propustku, obdobně se u nich a dále u dalších dítěti blízkých osob (prarodičů, sourozenců) nezkoumá obligatorně ani bezúhonnost. V ostatních případech platí, že posuzování bezúhonnosti je obligatorní, zatímco odborné posuzování (přiměřené dle § 27 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) je naopak fakultativní, tzn. nemusí být prováděno vždy, zejména ne tehdy, jsou-li žadatelé orgánu sociálně-právní ochrany z jeho činnosti již osobně známi. 

	Ze slov zákona, že orgán sociálně-právní ochrany si může vyžádat výpis z evidence Rejstříku trestů, plyne, že bezúhonnost žadatelů může posoudit i jiným způsobem, zejména tehdy, má-li k tomu dostatek jiných podkladů. 

K odst. 4 
 
	S výjimkou rodičů dítěte je pro účely povolení propustky možné posuzovat způsobilost žadatelů, tedy i v tom případě, kdy se jedná o osoby dítěti velmi blízké (např. prarodiče apod.). Přiměřené použití § 27 zák. o soc.-práv. ochraně dětí o odborném posuzování pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče znamená, že u uvedených osob se budou zásadně posuzovat jen skutečnosti uvedené v § 27 odst. 2 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. V případě hostitelské péče bude naopak namístě provést posuzování prakticky v celém rozsahu § 27 odst. 1, 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tedy včetně např. vyjádření dětí hostitele a posouzení jejich schopnosti vyrovnat se s přijetím cizího dítěte do hostitelské péče apod. 

	Komentované ustanovení zakládá krajskému úřadu povinnost na žádost obecního úřadu obce s rozšířenou působností provést odborné posouzení v požadovaném rozsahu. K procesním aspektům odborného posuzování srov. výklad k § 27 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

K odst. 5 
 
	Je-li místo trvalého pobytu žadatelů mimo správní obvod obecného orgánu sociálně-právní ochrany dítěte, musí si tento orgán vyžádat jako podklad vyjádření obecního úřadu obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu žadatelé mají místo trvalého pobytu. Tento obecní úřad však nemusí mít k osobě žadatele žádné poznatky a těžko lze požadovat provedení ad hoc šetření; žádost o vyjádření nemá povahu dožádání k provedení úkonu. Dotčený obecný úřad se tak vyjádří na základě skutečností, které jsou mu o osobě žadatele známy, popř. se vyjádří o skutečnostech, které jsou mu známy o místě, kde má být pobyt dítěte realizován, nebo se vyjádří tak, že nemá k věci žádné relevantní poznatky (např. i tak, že k osobě žadatele neeviduje žádné řešené přestupky apod.). Zdejší ustanovení neupravuje obsahové náležitosti vyjádření, proto i takové vyjádření je pro účely souhlasu s propustkou dostačující. U hostitelské péče naopak je namístě šetření v místě bydliště žadatele, nejsou-li tento žadatel a jeho osobní poměry dožádanému obecnímu úřadu osobně známi. 

Judikatura:

V této věci není sporu o tom, že neumožněním pobytu nezletilé dcery u žalobce bylo dotčeno právo žalobce a jeho dcery na rodinný život. (...) Ačkoli v tomto případě se již neřeší odnětí dítěte z péče rodiče, je rozhodování o právu rodiče a dítěte navzájem se stýkat rozhodnutím neméně významným. Subjektům tohoto práva proto nelze upřít právo na soudní ochranu. Nutnost podrobení rozhodnutí soudnímu přezkumu platí přitom tím spíše, že civilní soud odmítá, že by měl pravomoc rozhodovat o pravidlech styku obecně do budoucna. (...) Zbývá vyřešit otázku, kdo vlastně má pravomoc o žádosti rozhodovat. Ustanovení (...) příslušný správní orgán výslovně neoznačuje. Podává se z něj pouze to, že nezbytným předpokladem tohoto rozhodnutí je předchozí písemný souhlas obecního úřadu s rozšířenou působností. (...) Rozhodnutí obecního úřadu obce s rozšířenou působností tak lze vnímat jako tzv. závazné stanovisko podle § 149 odst. 1 správního řádu. (...) Pokud jde o samotné ztotožnění správního orgánu, je zřejmé, že nejasnost právní úpravy nesmí vést k tomu, že by žalobce byl zbaven soudní ochrany. (...) Za správní orgán, který o žádosti má rozhodovat, je proto třeba považovat na základě obdobně použitého § 30 odst. 1 zákona o sociálně-právní ochraně dětí ředitele zařízení (...). 
(KS Praha 4 A 122/2010) 
 
Související ustanovení: 

 § 2 - pojem dítěte, § 5 - základní zásada sociálně-právní ochrany, § 6 - pojem ohroženého dítěte, § 8 - právo dítěte na poskytnutí odpovídající pomoci, § 9 - intervenční povinnost orgánu sociálně-právní ochrany, § 12 odst. 2 - povinná pomoc po nařízení ústavní výchovy, § 29 - sledování výkonu ústavní výchovy a ochranné výchovy, § 42a odst. 3 písm. a) bod 4 - práva a povinnosti ředitele zařízení 

Související předpisy: 

viz § 29 

HLAVA VII 

PÉČE O DĚTI VYŽADUJÍCÍ ZVÝŠENOU POZORNOST 

Právní stav komentáře je ke dni 18.12.2015. 
 
	Hlava VII poněkud neorganicky směšuje úpravu dvou svou povahou odlišných okruhů činnosti orgánu sociálně-právní ochrany dětí. Jednak doplňuje a rozvíjí úpravu hlavy I v oblasti preventivní a poradenské činnosti vůči všem ohroženým dětem (tedy dětem vyžadujícím zvýšenou pozornost ve smyslu § 6), jednak upravuje specifickou oblast sociální kurately pro děti a mládež, realizovanou ve vztahu k dětem, které se dopouštějí závadového jednání, včetně jednání, na něž se vztahuje přestupková a trestní odpovědnost, a vymezuje i specifické úkoly kurátora pro děti a mládež v této oblasti. 

	Tak úvodní ustanovení § 31 odst. 1 má povahu základního koncepčního ustanovení, které by proto systematicky patřilo buď přímo do § 6, popřípadě by mělo být úvodním ustanovením hlavy I, tedy předcházet § 10. A zejména pak § 32 odst. 3, který vymezuje některé zásady sociální práce s ohroženými dětmi a jejich rodinami, doplňuje § 10 odst. 3, kam by ovšem pro svou důležitost systematicky jeho úprava samozřejmě patřila. Podobně pak úprava § 32 odst. 1 pouze obsahově navazuje a rozvíjí úpravu § 10 odst. 1, odst. 2 pak podobně navazuje a rozvíjí § 10 odst. 3 a § 11 odst. 1. 

	Okruh klientů obecné preventivní a poradenské činnosti ve smyslu hlavy I i VII, tedy ohrožené děti, se přitom rozpadá do dvou základních skupin. U první skupiny, vymezené v § 6 písm. a), b), e) až h), ohrožení totiž spočívá převážně ve vnějších, objektivních příčinách, nezávislých na vůli dítěte, zatímco v případě druhé skupiny ohrožení spočívá v subjektivních příčinách a ve vůli (byť i nedostatečné nebo narušené) těchto dětí samých, srov. k tomu § 6 písm. c) a d). Právě na tuto druhou skupinu se zaměřuje sociální kuratela pro děti a mládež. 

	Kromě toho jak ustanovení hlavy I, tak zejména této hlavy VII směšují opatření orgánu sociálně-právní ochrany, jež můžeme označit jako koncepční anebo analytické (sledování nepříznivých jevů, sledování násilných projevů, realizace programů volného času, analyzování sociálně patologický jevů apod.), s opatřeními individuální intervence a případovou sociální prací (poskytování poradenství, pomoc při uplatňování nároků dítěte, zastoupení dítěte, včetně účastenství v přestupkovém a trestním řízení podle této hlavy, dozor nad cizí péčí), které jsou ostatně prvořadou náplní práce sociálních pracovníků obecně, tak kurátorů pro děti a mládež podle této hlavy zvláště. Současně prve uvedená působnost v rovině koncepční a analytické se pak překrývá s působností komisí sociálně-právní ochrany, srov. § 38 odst. 2 písm. b), c) a e), a to na úrovni stejné organizační jednotky (obce s rozšířenou působností). Právní úprava těchto koncepčních a analytických úkolů pak navíc může vyvolávat pochybnosti i z hlediska své normativnosti, tedy zda lze naplňování této zákonné pravomoci "měřit" a jak a zda lze vůbec v této oblasti uplatňovat kontrolu, popř. dozor nad výkonem veřejné správy. Naznačená nesystematičnost, roztříštěnost a překrývání právní úpravy pak rozhodně nepřispívají k přehlednosti právní úpravy a k jejímu efektivnímu uplatňování. 

	Za těžiště úpravy této hlavy proto můžeme označit právě úpravu sociální kurately pro děti a mládež a její specifické úkoly. 

 § 31 

(Účel sociální práce s ohroženými dětmi [1]; Sociální kuratela pro děti a mládež [2, 3]) 
Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Významnou součást sociálně-právní ochrany tvoří péče o děti, které žijí v nepříznivých sociálních podmínkách, u nichž se vyskytují velmi vážné výchovné problémy a které páchají i trestnou činnost. Návrhem zákona se stanoví řada povinností [obecním úřadům] i [obecním úřadům obcí s rozšířenou působností]. Jde především o zaměření pozornosti na takové děti, provádění potřebných opatření, a to velmi diferencovaných podle jednotlivých skupin těchto dětí, analýza příčin vedoucích k výchovným a jiným problémům apod. Důraz je přitom kladen na přímý a neformální osobní styk mezi zaměstnancem [obecního úřadu obce s rozšířenou působností] nebo [obecního úřadu] a dítětem. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: Péče o děti, které vedou nemravný nebo zahálčivý život, spočívající v tom, že např. zanedbávají školní docházku, nepracují, i když nemají dostatečný zdroj obživy, požívají alkohol nebo návykové látky, živí se prostitucí, spáchaly trestný čin (provinění či čin jinak trestný), případně se opakovaně dopouštějí útěků od rodičů nebo jiných fyzických či právnických osob odpovědných za výchovu, je v rámci orgánů sociálně-právní ochrany dětí vykonávána specializovanými pracovníky-kurátory pro děti a mládež. Dosud se označení "kurátor pro děti a mládež" používalo pouze zvykově, v právním předpise není nikde zakotveno. Tato sociální kuratela zahrnuje soubor specializovaných opatření směřujících k odstranění, zmírnění, zamezení nebo opakování poruch psychického, fyzického a sociálního vývoje dítěte. Novela zakotvuje pro sociálního kurátora - zaměstnance obce s rozšířenou působností zařazeného do obecního úřadu - povinnost provádět opatření směřující k odstranění, zmírnění nebo zamezení prohlubování nebo opakování poruch fyzického, psychického a sociálního vývoje dítěte. Kurátor pro děti a mládež při péči o děti vyžadující zvýšenou pozornost bude zaměřovat svoji činnost zejména na pomoc nezletilým a mladistvým s nařízenou ústavní výchovou z důvodu závažných výchovných problémů, pomoc nezletilým a mladistvým s uloženou ochrannou výchovou, pomáhá těmto dětem rovněž po ukončení ústavní nebo ochranné výchovy a nezletilým a mladistvým propuštěným z výkonu trestního opatření odnětí svobody. V této činnosti bude spolupracovat s orgány obce, školami, zdravotnickými a školskými zařízeními, orgány sociálního zabezpečení, soudy, s Probační a mediační službou apod. Ústavní zařízení a věznice budou povinny spolupracovat s těmito kurátory. Kurátor pro mládež se rovněž jako zaměstnanec orgánu sociálně-právní ochrany dětí účastní trestního a přestupkového řízení konaného proti nezletilému či mladistvému. 

K odst. 1 a 2 
 
I. Obecně k pojmu „děti vyžadující zvýšenou pozornost“ 
 
	Zákon v případě kurately pro děti a mládež pracuje s pojmem „děti vyžadující zvýšenou pozornost“ (nadpis hlavy VII). Jak je uvedeno již u výkladu k § 6, jde o synonymum pojmu „ohrožené dítě“. Ustanovení § 31 odst. 1 se vztahuje na všechny „ohrožené děti“ spadající pod § 6 a vymezuje účel péče o tyto děti jako poskytování pomoci při překonávání nepříznivých sociálních podmínek a výchovných vlivů, s cílem umožnit dětem začlenění do společnosti, včetně začlenění pracovního. Jak je uvedeno pod nadpisem hlavy VII., patřilo by toto ustanovení na jiné místo zákona, nejvhodněji právě přímo do § 6. 

	Péče kurátorů pro děti a mládež se zaměřuje - jak je definováno v § 31 odst. 2 - na děti, které [§ 6 písm. c)] vedou zahálčivý nebo nemravný život spočívající zejména v tom, že zanedbávají školní docházku, nepracují, i když nemají dostatečný zdroj obživy, požívají alkohol nebo návykové látky, jsou ohroženy závislostí, živí se prostitucí, spáchaly trestný čin nebo, jde-li o děti mladší než patnáct let, spáchaly čin, který by jinak byl trestným činem, opakovaně nebo soustavně páchají přestupky nebo jinak ohrožují občanské soužití; které se opakovaně dopouští útěků od rodičů nebo jiných fyzických nebo právnických osob odpovědných za výchovu dítěte), kdy sociální kuratela spočívá v poskytování pomoci při překonávání nepříznivých sociálních podmínek a výchovných vlivů, s cílem umožnit jim začlenění do společnosti, včetně začlenění pracovního. I zde je nutné aplikovat materiální korektiv § 6 poslední věty, tedy že výše uvedené skutečnosti (zanedbávání školní docházky, požívání alkoholu atd.) trvají po takovou dobu nebo jsou takové intenzity, že nepříznivě ovlivňují vývoj dětí nebo jsou nebo mohou být příčinou nepříznivého vývoje dětí (viz výklad k § 6). Je nutné rozlišit míru rizika, kdy je již nutný veřejnoprávní zásah v podobě veřejnoprávní ochrany dítěte, a kdy nikoli. Sociální kuratela nemůže dopadat na všechny případy, kdy dítě např. zanedbává školní docházku nebo zneužívá návykové látky. Vždy je nutné vycházet z principu přiměřeného, resp. nepřiměřeného rizika. Pokud by např. dítě chodilo „za školu“, avšak jinak by bylo výborným žákem či studentem a jiné problémy by dítě nemělo, nelze jej považovat za ohrožené dítě, na které by měla dopadat sociálně-právní ochrana. 

	V praxi bývá často v souvislosti s klienty sociálních kurátorů používán pojen „děti s výchovnými problémy“. Seberizikovější projev dítěte je především důsledkem nedostatečně uspokojených rodinných, osobních a sociálních potřeb, proto je namístě místo „výchovné problémy dítěte“ volit spíše pojem „zvláštní potřeby dítěte související s jeho výchovou“ (viz Metodickou příručku pro kurátory pro děti a mládež, MPSV, 2016). Sociální kurátor by měl nahlížet na rizikové chování dítěte především tak, že se dítě snaží upozornit na své neuspokojené potřeby. Stěžejní pro jeho práci je tedy správné vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny. Na něj navazuje individuální plán ochrany dítěte. Je třeba mít vždy na paměti, že i ohrožující dítě je dítětem ohroženým. 

	Klienty kurátorů pro děti a mládež jsou převážně děti v období puberty a předpubertální děti, tedy ve věku cca od 10 let a mladiství. V této souvislosti je nutné připomenout § 31 obč. zák. - „má se za to, že každý nezletilý, který nenabyl plné svéprávnosti (plně svéprávným se člověk stává dovršením 18 let), je způsobilý k právním jednáním co do povahy a přiměřeným rozumové a volní vyspělosti nezletilých jeho věku“. Je tedy nutné respektovat, že i děti mají právo autonomního způsobu života, tj. právo jít svou vlastní cestou a hledat své životní štěstí, a to v míře, v níž se nevystavují závažnému a pravděpodobnému ohrožení. Nelze tedy chránit dítě před veškerými riziky, ale jen před těmi, které jsou závažné a současně pravděpodobné. Sociálně-právní ochrana dětí nastupuje v okamžiku, kdy rodiče či jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte nejsou schopny samostatně, bez pomoci a podpory, vykonávat náležitý dohled nad dítětem. Ani orgány sociálně-právní ochrany však neodpovídají za to, že dítě ochrání před všemi nepříznivými skutečnostmi, které se mohou dítěti udát. Přiměřené riziko je přijatelné a patří k nezávislému způsobu života ve svobodné společnosti. K veřejnoprávní intervenci proti vůli rodičů, případně i dítěte, lze přistoupit jedině v případě, pokud by bez takové intervence dítě čelilo nepřiměřenému, tedy závažnému a pravděpodobnému ohrožení svého příznivého vývoje. Nepostačuje tedy pouhé ohrožení, ale to musí dosahovat určité kvalifikované míry. Závažnost i pravděpodobnost je třeba náležitým způsobem prokázat. 

	Míru závažnosti ohrožení je nutné vykládat s ohledem na věk dítěte. Čím je dítě starší, tím vyšší míra závažnosti bude nutná pro přijetí veřejnoprávního zásahu proti vůli dítěte (u dětí blížících se hranici dospělosti bude odůvodněn veřejnoprávní zásah proti jejich vůli pravděpodobným ohrožením jejich života či pravděpodobným závažným ohrožením zdraví, nikoli např. zájmem na dokončení středního vzdělání, zajištěním vhodnějšího výchovného prostředí apod.). Každé dítě má právo na to vyjádřit svůj názor v záležitostech, které se ho týkají, a čím je dítě starší, tím více je obsah jeho nejlepšího zájmu determinován jeho názorem, od něhož se lze odchýlit pouze, pokud by vyhovění tohoto názoru znamenalo nepřiměřené ohrožení dítěte, byť by rozhodnutí dítěte mohlo být v souvislosti s obecně přijímanými hodnotami nerozumné a nevhodné. (Podrobně viz Metodická příručka pro kurátory pro děti a mládež, MPSV, 2016, s. 17 a násl.). 

II. Děti zanedbávající školní docházku 
 
	Klienty sociální kurately pro děti a mládež jsou často děti, které zanedbávají školní docházku. Kurátoři by při řešení záškoláctví měli vycházet k metodické Informace MPSV k postupu orgánu sociálně-právní ochrany dětí v případech záškoláctví ze dne 14. 3. 2014, č. j. 2014/11306-231. V případě škol lze odkázat na Metodický pokyn MŠMT ze dne 11. 3. 2002, č. j. 10 194/2002-14 k jednotnému postupu při uvolňování a omlouvání žáků z vyučování, prevenci a postihu záškoláctví, a dále na Metodické doporučení k primární prevenci rizikového chování u dětí a mládeže MŠMT č. j. 21291/2010-28 - Příloha 11 - Záškoláctví. Zanedbávání školní docházky patří primárně do kompetence školy, která stanovuje ve vnitřních předpisech, jak postupovat v případě záškoláctví. Pouhá skutečnost, že rodiče neplní své povinnosti nebo že dítě zanedbává školní docházku, bez dalšího neznamená, že se jedná o dítě ohrožené, k jehož ochraně je třeba intervence orgánu sociálně-právní ochrany. Primárně by škola měla zanedbávání školní docházky řešit se samotným dítětem a jeho rodiči, měla by doporučit či zprostředkovat pomoc a/či služby (školská poradenská zařízení, sociální služby, dobrovolnické organizace např. pro doučování apod.). Pokud tyto kroky nevedou k nápravě a současně se jedná o problém takové intenzity, že nepříznivě ovlivňuje vývoj dítěte, lze přistoupit k sociálně-právní ochraně prostřednictvím orgánu sociálně-právní ochrany dětí. Kurátor se musí zaměřit především na příčiny zanedbávání školní docházky (může jít např. o narušení vztahu s vrstevníky, úzkost z požadavků kladených na dítě, špatná finanční situace rodiny, kdy se dítě stydí a uzavírá vůči okolí, onemocnění rodiče apod.), orgán sociálně-právní ochrany dětí musí při své práci mít na paměti, že střední vzdělání je právem dítěte, nikoli povinností. Dítě, které dovršilo 15 let a absolvovalo povinnou školní docházku, má plnou pracovněprávní způsobilost. Má-li dítě dokončenou povinnou školní docházku a dovršilo-li 15 let, má plné právo se rozhodnout, že nechce studovat. Může se rozhodnout, že nechce ani pracovat. Stejně jako rodiče nemohou dítě nutit studovat na střední škole, nemůže ani orgán sociálně-právní ochrany dětí, resp. kurátor nutit dítě ke studiu. Orgán sociálně-právní ochrany dětí může dítě od zahálčivého způsobu života odrazovat pouze prostřednictvím „měkkých“ opatření (motivace k aktivnějšímu způsobu života, nastínění důsledků atd.), donucovací oprávnění by bylo porušením základních práv a svobod dítěte. Práce s takovým dítětem se blíží práci s dospělými klienty sociálních kurátorů. Donucovací oprávnění lze případně využít jen u povinné školní docházky, avšak i zde je třeba využít donucovací oprávnění jen v nejzazším případě, přičemž oddělit dítě od rodičů pouze z důvodu zanedbávání povinné školní docházky je nepřípustné. 

	Absence dítěte ve škole mohou vyústit v uložení sankce rodičům za přestupek zanedbávání péče o povinnou školní docházku žáka podle § 182a odst. 1 písm. a) bod 3 školského zákona. Jde o přestupek na úseku školství a rozhoduje o něm školský odbor obecního či městského úřadu. Skutková podstata přestupku není zcela jasná, neboť žádný právní předpis nestanoví, jaké povahy ono „zanedbávání péče o povinnou školní docházku“ má být a jaké intenzity musí vůbec dosáhnout, aby byla naplněna skutková podstata. Lze mít za to, že skutkovou podstatou se myslí určitý počet neomluvených hodin, který však není zákonem stanoven. Uložení sankce za tento přestupek může mít dopad také v oblasti sociálních dávek. Úřad práce ČR je oprávněn k odejmutí, resp. zastavení výplaty určitých dávek hmotné nouze a státní sociální podpory. Podle § 54a odst. 1 zákona č. 117/1995 Sb., o státní sociální podpoře, „jestliže byla alespoň jednomu z rodičů pravomocně uložena sankce podle zvláštního právního předpisu (školského zákona) za neplnění povinností souvisejících s řádným plněním povinné školní docházky staršího dítěte v rodině, tak se z celkové částky 220 000 Kč rodičovského příspěvku, který náleží rodiči z titulu péče o nejmladší dítě v rodině, odečítá částka 22 800 Kč“. Podle § 3 odst. 1 písm. e) zákona č. 111/2006 Sb., o pomoci v hmotné nouzi, osobou v hmotné nouzi není osoba, „která je osobou, které byla za neplnění povinností zákonného zástupce dítěte spojených s řádným plněním povinné školní docházky uložena sankce podle zvláštního právního předpisu, a to po dobu 3 měsíců ode dne nabytí právní moci rozhodnutí o uložení sankce“. Zastavení výplaty sociálních dávek však není vždy vhodným opatřením, zejména pokud by takový krok měl dopad na samotné dítě. 

	Zanedbávání školní docházky může být ve výjimečných případech vyhodnoceno též jako trestný čin ohrožování výchovy dítěte podle § 201tr. zákoníku. I zde nelze vycházet pouze z počtu zameškaných hodin žáka, ale je nutné se zabývat dopadem na řádný vývoj a výchovu dítěte. Trestného činu ohrožování výchovy dítěte se může dopustit ten, kdo, byť i z nedbalosti, ohrozí rozumový, citový nebo mravní vývoj dítěte tím, že 
 
a) svádí ho k zahálčivému nebo nemravnému životu, 
 
b) umožní mu vést zahálčivý nebo nemravný život, 
 
c) umožní mu opatřovat pro sebe nebo pro jiného prostředky trestnou činností nebo jiným zavrženíhodným způsobem, nebo 
 
d) závažným způsobem poruší svou povinnost o ně pečovat nebo jinou svou důležitou povinnost vyplývající z rodičovské zodpovědnosti. 
 
III. Děti užívající návykové látky 
 
	Experimentování dítěte s drogami či alkoholem ještě samo o sobě nemusí znamenat, že je dítě nepřiměřeně ohroženo. Nelze vycházet z toho, že jakékoli požití nebo i opakované požívání návykových látek je samo o sobě skutečností vedoucí k nepřiměřenému, tj. závažnému a pravděpodobnému ohrožení dítěte ve smyslu § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Mnoho excesů s návykovými látkami v období dospívání lze vyřešit pouze v rámci rodiny, případně školy, bez intervence orgánu sociálně-právní ochrany dětí. Zásah veřejnoprávního orgánu je namístě v případě rozvíjející se závislosti dítěte a/či ovlivňuje-li požívání návykových látek negativně další oblasti života dítěte jako je škola, vztahy s rodinou a vrstevníky apod. 

	Práce kurátora v případech dětí zneužívajících návykové látky musí vycházet především z principu dobrovolnosti, motivace dítěte ke změně, získání náhledu na své chování a případné důsledky s ním spojené a zprostředkování odborné pomoci při řešení vztahu dítěte k návykovým látkám (sociální služby - terénní programy, kontaktní centra, terapeutické komunity, zdravotní služby - adiktologické ambulance a kliniky). Kurátor však nenese odpovědnost za to, že dítě přestane návykové látky zneužívat. To, že využití „měkkých“ nástrojů a veškerá nabídnutá pomoc a podpora nevedla ke změně rizikového chování dítěte, neznamená, že lze automaticky užít opatření donucovací povahy. Zda bude taková opatření možné využít, záleží na míře ohrožení života a zdraví dítěte a na míře jeho vyspělosti. Nařízení ústavní výchovy by nemělo být řešením zneužívání návykových látek dítětem, a to jednak z důvodu proporcionality, a jednak z důvodu účelu ústavní výchovy, která je opatřením jiné formy péči o dítě, absentují-li nebo selhávají-li jeho rodiče. 

	Testování na přítomnost návykových látek je zásahem do fyzické i psychické integrity testovaného jedince a jeho důstojnosti. Kdo je oprávněn testovat na přítomnost návykové látky, upravuje § 19 a násl. zákona č. 65/2017 Sb., o ochraně zdraví před škodlivými účinky návykových látek. Subjekt neuvedený v tomto zákoně, tedy např. kurátor, testování provádět nemůže, i kdyby s tím testovaný souhlasil. Ředitelé školských ústavních zařízení, středisek výchovné péče a zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc mohou podle zákona nařídit v případě důvodného podezření vyšetření dítěte u poskytovatele zdravotních služeb, sami však testování na přítomnost návykových látek provádět nemohou. 

IV. Dětská prostituce, komerční sexuální zneužívání dětí 
 
	Komerční sexuální zneužívání dětí je Ministerstvem práce a sociálních věcí (viz níže) definováno jako „použití dítěte pro sexuální účely výměnou za peníze nebo odměnu v naturáliích mezi dítětem a zákazníkem, dítětem a prostředníkem nebo dítětem a agentem nebo jinými osobami, které vydělávají na obchodu s dětmi pro tyto účely.“ Může se jednat o dětskou pornografii, obchodování s dětmi a dětskou prostituci. Dětská prostituce se soustředí především do velkých měst (Praha, Brno) a příhraničních oblastí s Německem a Rakouskem. K prostituci může v některých případech dítě nutit jeho rodina, častěji jde o dobrovolnou prostituci z finančních důvodů. Základní motiv, který vede k prostituci, je nedostatek peněz a osobní krize. Častým jevem je v současnosti prostituce z donucení a prostituce drogově závislých osob. Mezi další časté příčiny patří deficit vzdělání, dysfunkce rodiny a domácí násilí. 

	Kurátoři se setkávají především s dětmi, které prostituci využívají k vlastní obživě a v souvislosti s užíváním návykových látek. Při práci s těmito dětmi platí výše uvedené ohledně využívání „měkkých“ technik sociální práce, pomoci zprostředkovat odbornou pomoc jak samotnému dítěti, tak jeho rodině (pomoc nabízejí sociální služby - sociální poradny, terapeutické komunity, krizová pomoc, nízkoprahová centra apod.), pomoc týkající se bydlení a finančních problémů, případně zdravotní péče a léčbě závislostí. 

	Základní teze pro práci s komerčně zneužívanými dětmi popisuje příručka MPSV „Komerční sexuální zneužívání dětí“ (MPSV, 2009). Na všechny prostituující děti je třeba pohlížet jako na oběti (i na děti, které k prostituci přistupují dobrovolně, protože neumí anticipovat následky svého chování). Prostituující děti potřebují respekt ze strany genderové citlivosti, kulturních odlišností, vrstevnického klimatu a při reintegraci potřebují porozumět a popsat co se s nimi dělo optikou jejich zorného úhlu, nikoliv řečí paragrafů a pohledem zralé a zdravé dospělé osoby (např. kontakt prostituujícího dítěte s policií atd.). 

	Samotná prostituce v České republice není trestná. Úmluva o právech dítěte však zavazuje stát ochranou všech dětí před sexuálním zneužitím, sexuálním vykořisťováním a komerčním sexuálním zneužitím. Dětská prostituce je postihována jako trestný čin kuplířství podle § 189 tr. zákoníku. Dětská prostituce, respektive soulož s osobou mladší patnáct let je trestným činem podle v § 187 tr. zákoníku, a to bez ohledu na komerční či nekomerční bázi. Závažnějším jednáním je, když pachatel zneužije dítě, které mu bylo svěřeno k dozoru, tím totiž zneužije jeho závislost na něm. Trestné je také svádění k pohlavnímu styku (§ 202 tr. zákoníku) a samozřejmě obchodování s lidmi (§ 168 tr. zákoníku). 

K odst. 3 
 
	Ve třetím odstavci je podobně, jako v zákonu o sociálních službách v § 1 odst. 2 a zejména pak v § 109, kde je vymezen pojem "sociálního pracovníka" a jeho úkoly, pak odstavec 3 zdejšího ustanovení vymezuje pojem "kurátora pro děti a mládež" a jeho úkoly. Samozřejmě, že kurátor pro děti a mládež je vždy také i sociálním pracovníkem a usiluje o řešení situace dítěte pomocí metod a nástrojů sociální práce. 

Související ustanovení: 

 § 6 písm. c), d) - pojem ohroženého dítěte, § 10 odst. 1, 2, 3 - některé činnosti orgánů sociálně-právní ochrany, § 11 odst. 1 - poradenská činnost 

§ 31 odst. 2 

Související předpisy: 

§ 31 obč. zák., 

§ 182a odst. 1 bod 3 školského zákona, 

§ 54a odst. 1 zák. o stát. soc. podpoře, 

§ 3 odst. 1 písm. e) zák. o pomoci v hmotné nouzi, 

§ 19a násl zák. č. 65/2017 Sb., o ochraně zdraví před škodlivými účinky návykových látek, 

§ 167, § 168, § 187, § 189 tr. zákoníku, 

§ 1 odst. 2, § 109 zák. o soc. službách 

Literatura:

Metodická příručka MPSV pro kurátory pro děti a mládež, MPSV, 2016. 
Metodický pokyn MŠMT ze dne 11. března 2002, Čj.: 10 194/2002-14 k jednotnému postupu při uvolňování a omlouvání žáků z vyučování, prevenci a postihu záškoláctví 
Metodické doporučení k primární prevenci rizikového chování u dětí a mládeže MŠMT čj.: 21291/2010-28-Příloha 11-Záškoláctví. 
Příručka MPSV „Komerční sexuální zneužívání dětí“. 
 
 § 32 

(Preventivní činnost obecního úřadu [1]; Preventivní činnost obecního úřadu obce s rozšířenou působností [2]; Některé zásady sociální práce s ohroženými dětmi [3]; Zvláštní úkoly sociální kurately [4]) 
Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	Viz k § 31. 

K odst. 1 až 3 
 
	Jde o ustanovení týkající se preventivní a poradenské činnosti obecních úřadů a obecních úřadů obcí s rozšířenou působností. Jde o rozšíření preventivních a poradenských činností těchto orgánů daných § 10 a § 11, které se zde ale týkají pouze dětí ohrožených (vyžadujících zvýšenou pozornost). Je kladen důraz na smysluplné využívání volného času těchto dětí, pomoc při vzdělávání a hledání zaměstnání a činnosti podle programů péče o problémové skupiny dětí. 

K odst. 3 
 
	Ve třetím odstavci jsou uvedeny další zásady práce zaměstnanců obcí a obcí s rozšířenou působností zařazených do obecního úřadu s ohroženými dětmi a jejich rodinami. Opět platí, že jde o obecné zásady sociálně-právní ochrany, resp. sociální práce, které by měly být zakotveny ve druhé části zákona. Je zde zdůrazněno, že je třeba být v osobním styku s dětmi, jejich rodiči či osobami odpovědnými za výchovu, volit prostředky působení na děti podle vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny a na základě individuálního plánu ochrany dítěte a jeho rodiny, a to tak, aby vždy bylo postupováno od opatření mírnějších po ty přísnější, přičemž tato opatření na sebe musí navazovat. Problémy dítěte mají být řešeny v jeho přirozeném prostředí, tedy tam, kde se dítě zpravidla zdržuje. Obdobné je vyjádřeno v § 9a odst. 1, 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

K odst. 4 
 
	Zdejší ustanovení vymezuje demonstrativním a obecným způsobem úkoly sociální kurately pro děti a mládež. K tomu srov. důvodovou zprávu k novele zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 401/2012 Sb. u § 31 výše. Nejedná se o úkoly výlučné, neboť kurátor pro děti a mládež je také sociálním pracovníkem orgánu sociálně-právní ochrany dětí, proto současně realizuje všechny úkoly sociálního pracovníka. K tomu srov. výklad k hlavě I až VI této části zákona. Bližší a konkrétní úkoly sociálního kurátora v oblasti jeho samostatného účastenství v přestupkovém a trestním řízení s nezletilými pachateli přestupků a trestných činů, jakož i v oblasti součinnosti se zařízeními pro výkon vazby, trestu a zabezpečovací detence včetně dozoru nad péčí těchto zařízení o umístěné nezletilé pak upravují § 33 a § 34 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	K náplni práce kurátora pro děti a mládež nepatří jen úkoly vyjmenované v § 32 odst. 4. Základní principy jeho práce můžeme definovat jako přístup založený na potřebách dítěte, nutnost participace a zplnomocňování dítěte, odpovědnost kurátora za koordinaci případu a jeho odpovědnost za proces, nikoli za výsledek. Kurátor při své práci vždy cílí na uspokojení nějaké potřeby dítěte, nikoli potřeby někoho jiného (rodiče, společnosti) - ty jsou chráněny jinými aktéry systému péče o ohrožené děti, než je orgán sociálně-právní ochrany dětí. Kurátor neodpovídá za to, že dítě ochrání před veškerým rizikem. Nelze přijímat nadměrná preventivní opatření, jelikož by to vedlo k nepřiměřenému omezování dítěte. Kurátor odpovídá za kvalitní výkon těch činností, které lze nazvat procesními. 

	Při péči o děti spadající do působnosti kurátora je třeba využívat všech nástrojů a metod sociální práce (vyhodnocování situace dítěte a rodiny, individuální plánování, případové konference, rodinné konference, terénní sociální práce, doporučení a naplánování využití sociální služby, pomoc či nasměrování při řešení finančních, bytových problémů atd.). Kurátor má po zvážení všech přínosů a rizik možnost uložit rodičům dítěte nebo jiným osobám odpovědným za výchovu povinnost využít odbornou poradenskou pomoc podle § 12 odst. 1, má pravomoc uložit dítěti jeho rodičům nebo jiným osobám odpovědným za výchovu tzv. výchovné opatření podle § 13 a má též možnost se v zákonem daných případech obrátit s návrhem na soud [§ 14 odst. 1, zejména písm. b)-i), § 16]. 

	V případě starších dětí, zejména od 15 let, které ukončily povinnou školní docházku, se práce kurátorů blíží práci sociálních kurátorů s dospělými klienty. Od určitého stupně rozumové vyspělosti nelze dětem nutit opatření určená pro jejich ochranu proti jejich vůli. Intervence OSPOD musí vycházet z principu dobrovolnosti a nabídky podpory prostřednictvím „měkkých“ nástrojů. Donucovací oprávnění se musí omezit jen na ty nejzávažnější případy, obdobně jako v případě dospělých. Typicky půjde o případy, kdy bude bezprostředně ohrožen život dítěte nebo mu bezprostředně hrozí závažná újma na zdraví nebo kdy bude dítě v důsledku duševní poruchy bezprostředně ohrožovat sebe nebo své okolí. Zákonným opatřením v takových případech však není ústavní výchova, ale zdravotní či sociální detence. 

	V případě dětí v ústavní péči by měl kurátor směřovat k naplňování dočasného charakteru ústavní péče, měl by tedy se situací dítěte stále pracovat, koordinovat jeho případ a pomoc a podporu s cílem navrátit dítě do rodiny či náhradní rodinné péče. Také plní roli dohledového orgánu nad zákonností realizace ústavní péče a ochránce práv dítěte, k čemuž přispívá zejména povinnost navštěvovat nejméně jednou za 3 měsíce dítě, jemuž byla nařízena ústavní výchova či uložena ochranná výchova a navštívit nejméně jednou za 3 měsíce rodiče dítěte, jemuž byla nařízena ústavní výchova či uložena ochranná výchova (§ 29 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) a povinnost oznámit případné zjištění, že zařízení porušilo povinnosti vyplývající z právních předpisů (zejména zákona o soc.-práv. ochraně dětí a zákona o výkonu ústavní a ochranné výchovy) obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností, zřizovateli zařízení a soudu, který nařídil ústavní výchovu či uložil ochrannou výchovu). Blíže viz komentář k § 29. Dále má kurátor povinnost poskytnout rodiči nebo jiné osobě odpovědné za výchovu pomoc po umístění dítěte do zařízení pro výkon ústavní a/či ochranné výchovy (zprostředkování odborné poradenské pomoci, pomoc při komunikaci s orgány sociálního zabezpečení a Úřadem práce ČR apod.). Vydává závazná stanoviska k žádosti dítěte nebo rodičů či jiných fyzických osob o pobyt mimo ústav (§ 30) a může podat návrh na zrušení ústavní výchovy, pominou-li důvody jejího trvání [§ 14 odst. 1 písm. d)]. 

	Po propuštění dítěte ze zařízení pro výkon ústavní nebo ochranné výchovy či po propuštění z výkonu trestního opatření odnětí svobody práce kurátora nekončí, musí nadále spolupracovat s dítětem a jeho rodinou. V případě zletilosti dítěte by mělo dojít k převzetí práce sociálním kurátorem působícím na obecním úřadu obce s rozšířenou působností (§ 92 zák. o soc. službách). Spolupráce kurátora pro děti a mládež a sociálního kurátora by měla být průběžná, převzetí případu je třeba s dostatečným předstihem zejména s ohledem řešení otázek bydlení, dalšího vzdělávání, finančního zajištění atd. 

	K roli kurátora v přestupkovém a trestním řízení viz komentář k § 33 a § 34. 

Související ustanovení: 

 § 6 písm. c), d) - pojem ohroženého dítěte, 

§ 9a odst. 1 a 2 - intervenční povinnost orgánu sociálně-právní ochrany, zásada proporcionality a subsidiarity opatření sociálně-právní ochrany, § 14 odst. 1 - aktivní legitimace k podání návrhu soudu, § 16 - podání návrhu na vydání „rychlých“ předběžných opatření, 

 § 29 odst. 2 - sledování výkonu ústavní výchovy a ochranné výchovy, 

32 odst. 4 - zvláštní úkoly sociální kurately, 

 § 33 - hromadné účastenství v trestním a přestupkovém řízení, § 34 - součinnost kurátora pro děti a mládež s věznicemi 

Související předpisy: 

 z. s. m., 

 zák. o přestupcích 

zák. o odpov. za přestupky 

 § 33 

(Hromadné účastenství v trestním a přestupkovém řízení) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: V souvislosti s povinnosti [obecního úřadu obce s rozšířenou působností] při péči o děti s vážnými problémy má tento orgán oprávnění účastnit se trestního řízení proti mladistvým a podávat soudu návrhy týkající se výchovy nebo umístění mimo výchovný ústav, tak jak to vyplývá z trestního řádu. Obdobně [obecní úřad obce s rozšířenou působností] plní i povinnosti vyplývající ze zákona o přestupcích, jde-li o přestupky mladistvého. 

	K zák. č. 134/2006 Sb.: Výslovně se stanoví, že pověřený pracovník obecního úřadu obce s rozšířenou působností je povinen se přímo zúčastnit projednávání přestupku mladistvého. Faktická přítomnost pověřeného pracovníka na ústním jednání také obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností umožní lépe zvážit, zda využije svého oprávnění odvolat se ve prospěch mladistvého proti rozhodnutí o přestupku. 

	K zák. č. 150/2016 Sb.: Obdobný problém, jaký byl identifikován stran pravidelného přezkumu důvodů pro trvání ambulantního léčení u dospělých pachatelů a mladistvých, byl identifikován rovněž v případě dětí mladších patnácti let, které mají v tomto ohledu zvláštní úpravu na základě ustanovení § 95a zákona o soudnictví ve věcech mládeže. Podle tohoto ustanovení má soud povinnost na podkladě vyžádaných zpráv sledovat výkon ochranného léčení a nejméně jednou za dvanáct měsíců od započetí jeho výkonu nebo od předchozího rozhodnutí o jeho pokračování přezkoumat, zda důvody pro jeho další pokračování trvají, a následně také rozhodnout o dalším pokračování ochranného léčení, nebo o jeho zrušení, a to bez ohledu na stav probíhající léčby, se všemi negativními důsledky s tím spojenými. I zde pak platí, že nebude-li ochranné léčení vykonáno tak, aby do jednoho roku od jeho započetí bylo rozhodnuto o jeho zrušení, podá zdravotnické zařízení nejméně dva měsíce před uplynutím lhůty jednoho roku od počátku výkonu ochranného léčení nebo od předchozího rozhodnutí o jeho pokračování návrh na jeho další pokračování. 

	Neboť jiný přístup v této otázce ve vztahu k dětem mladším patnácti let není odůvodněn, i zde se navrhuje povinnost soudu pravidelně přezkoumávat důvody pro trvání ambulantního ochranného léčení zrušit, samozřejmě za zachování možnosti přezkumu a rozhodování o dalším trvání ambulantního ochranného léčení ad hoc k návrhu oprávněných subjektů (jimiž je zdravotnické zařízení, státní zástupce, dítě, na němž je ochranné léčení vykonáváno, zákonný zástupce takového dítěte a příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí), nebo i bez takového návrhu. 

	K zák. č. 55/2017 Sb.: Příslušná ustanovení zákona se upravují v návaznosti na změny provedené novým občanským zákoníkem, pokud jde o užívání pojmu „zákonný zástupce“ a „opatrovník“. Nový občanský zákoník vyčleňuje pojem „zákonný zástupce“ pro osoby, které nejsou plně svéprávné (tj. děti), naopak opatrovník je osoba, která se ustanovuje osobám, jejichž svéprávnost je omezena. Pojem „zákonný zástupce“ je oddělen od pojmu „opatrovník“, proto je třeba práva, jež zákon o soudnictví ve věcech mládeže přiznává zákonnému zástupci mladistvého, přiznat také jeho opatrovníkovi, pokud byl mladistvému ustanoven civilním soudem a vykonává práva a povinnosti namísto zákonného zástupce. 

	Ustanovení o potřebě ustanovit mladistvému opatrovníka v případě, že je nebezpečí z prodlení a zákonný zástupce nemůže vykonávat svá práva, se doplňuje o případ, kdy opatrovník nebyl dosud ustanoven soudem v občanskoprávním řízení, ačkoli jsou dány důvody pro jeho ustanovení a je nebezpečí z prodlení. Doplněno je rovněž výslovné ustanovení, že opatrovník musí se svým ustanovením souhlasit, nejde-li o advokáta, který tuto činnost vykonává v rámci poskytování právních služeb za úplatu. 

	S ohledem na nové ochranné opatření zabrání části majetku se doplňují i příslušná ustanovení zákona o soudnictví ve věcech mládeže obsahující ustanovení o ochranných opatřeních, jež lze uložit mladistvému pachateli, neboť není dán důvod, proč by mělo být uložení tohoto ochranného opatření mladistvému pachateli vyloučeno. I mladistvý pachatel může získat z trestné činnosti majetkový prospěch, který je třeba odčerpat (např. u drogové trestné činnosti). Dále je doplněno ustanovení týkající se mezinárodní justiční spolupráce v řízení ve věcech mladistvých, kdy se umožňuje požadovat i ve vztahu k mladistvým pachatelům uznání a výkon rozhodnutí ukládajícího zabrání části majetku. 

	K zák. č. 296/2017 Sb.: V současnosti panují pochybnosti, zda zákon o zvláštních řízeních soudních obsahuje taxativní výčet řízení, která se spravují jeho úpravou (k tomu srov. např. Lavický in Lavický, P. a kol. Zákon o zvláštních řízeních soudních. Řízení nesporné. Praktický komentář. Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2015, s. 7). Zákon o zvláštních řízeních soudních stanoví, že se podle tohoto zákona projednávají a rozhodují právní věci stanovené v tomto zákoně. V ustanovení § 2 je poté stanoven výčet těchto řízení. Za daného stavu mohou vznikat nepřípadné pochybnosti o použitelné právní úpravě ve vztahu k řízením, která ve výčtu nejsou uvedena a zároveň mají svým charakterem blíže k řízením nesporným. 

	Navrhuje se proto doplnit stávající ustanovení o nový odstavec, který výslovně umožní, aby se obecná část zákona užila také na další řízení, která pro svůj charakter vyžadují uplatnění zásad ovládajících nesporná řízení. Zde se navrhuje zařadit řízení dle zákona č. 304/2013 Sb., o veřejných rejstřících právnických a fyzických osob, a řízení dle zákona č. 218/2013 Sb., o odpovědnosti mládeže za protiprávní činy a o soudnictví ve věcech mládeže a o změně některých zákonů (zákon o soudnictví ve věcech mládeže). 

	Jedná se o minimalistickou úpravu, která byla v dané chvíli upřednostněna před bezbřehým otevřením úpravy zákona jakýmkoli dalším řízením, jejichž povaha to připouští, resp. které jsou svoji povahou nesporná, jako tomu je např. v rakouském zákoně o nesporných řízeních (srov. § 1 odst. 3 Außerstreitgesetz). Tento posléze uvedený přístup by totiž mohl vyvolat právní nejistotu o dosahu takové úpravy a nevyřešil stávající nedostatky. Zavrhnuto bylo konečně i řešení, které by obecněji stanovilo, že obecná část zákona o zvláštních řízeních soudních se použije na ta řízení, u nichž tak určuje zákon tato řízení upravující. Ani toto řešení by totiž nevedlo k vyjasnění sporné otázky, zda postupovat dle občanského soudního řádu či dle zákona o zvláštních řízeních soudních. Kupříkladu zákon o soudnictví ve věcech mládeže odkazuje u dětí do 15ti let na subsidiární použití předpisů upravujících občanské soudní řízení (§ 96), z čehož ovšem neplyne, který z předpisů regulujících civilní řízení soudní se použije. 

	K zák. č. 250/2016 Sb.: Při posuzování přestupku osoby, která v době spáchání přestupku dosáhla patnáctého roku svého věku a nepřekročila osmnáctý rok svého věku (mladistvý), je přihlíženo ke zvláštní péči, kterou společnost věnuje mládeži. Tato péče se v návrhu konkrétně projevuje důrazem na ochranu osobnosti a dalšího vývoje mladistvého při určování druhu správního trestu a jeho výměry, snížením horní i dolní hranice sazby pokuty ukládané mladistvému spolu se stanovením nejvyšší přípustné horní hranice sazby pokuty (nejde-li o mladistvého, který je podnikající fyzickou osobou), určitým omezením při ukládání správního trestu zákazu činnosti a speciální úpravou možnosti upuštění od uložení správního trestu. 

	V souvislosti s novým občanským zákoníkem je soudu umožněno přiznat svéprávnost nezletilému, který dosáhl věku šestnácti let, je osvědčena jeho schopnost samostatně se živit a obstarat si své záležitosti, nebo pokud jsou k tomu vážné důvody v zájmu nezletilého (§ 37 občanského zákoníku). V tomto případě se však pro účely správněprávní odpovědnosti podle zákona o odpovědnosti za přestupky a řízení o nich bude i nadále jednat o mladistvého, a nikoli dospělého pachatele, a to v souladu se zákonem o soudnictví ve věcech mládeže [§ 2 odst. 1 písm. c)]. Podle názoru předkladatele je totiž nutno rozlišovat nabytí svéprávnosti nezletilého podle soukromého práva a vymezení mladistvého normami veřejného práva pro účely jeho soudního nebo správního trestání. I předčasně svéprávný nezletilý by měl mít jako osoba mladistvá nárok na zvýšenou ochranu a péči při jeho veřejnoprávním trestání, neboť skutečnost, že se stal na základě soukromoprávní normy předčasně svéprávným, nemá vliv na to, že i nadále spadá do veřejnoprávní kategorie mladistvého pachatele. 

	Je-li mladistvý podnikající fyzickou osobou [například na základě § 6 odst. 1 písm. a) živnostenského zákona ve spojení s § 33 občanského zákoníku] bude odpovídat jako podnikající fyzická osoba, tedy objektivně s možností liberace. 

	Horní sazba pokuty se u mladistvého snižuje na polovinu. Horní hranice sazby pokuty je přitom omezena částkou 5 000 Kč; to neplatí, jde-li o mladistvého, který je podnikající fyzickou osobou - lze totiž předpokládat, že mladistvý dosahuje zisků z podnikání a uložení pokuty v „běžné“ výši jako u mladistvého, který nepodniká a je odkázán pouze na vyživovací povinnost jeho zákonných zástupců nebo opatrovníka, by neplnila dostatečně preventivně-represivní funkci (příkazem na místě lze uložit pokutu do částky 2 500 Kč). Při ukládání konkrétní výše pokuty se přihlíží k osobním, rodinným a sociálním poměrům mladistvého a dalším kritériím pro určování výměry pokuty jako u dospělého pachatele. 

	Ustanovení [§ 72 zák. o odpovědnosti za přestupky a řízení o nich] upravuje postavení zákonného zástupce, opatrovníka a orgánu sociálně-právní ochrany dětí (vizte zákon č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí) v řízeních, kde je obviněným mladistvý. Vzhledem k tomu, že nejde o účastníky řízení (orgán sociálně-právní ochrany dětí ani nemůže být účastníkem řízení, neboť není subjektem práva), kteří mají procesní práva podle správního řádu, zákon stanoví katalog jejich oprávnění v řízení, která odpovídají základním procesním právům účastníků řízení. Tato práva může zákonný zástupce, opatrovník a orgán sociálně-právní ochrany dětí vykonávat ve prospěch mladistvého obviněného, bez jeho vůle i proti jeho vůli. Nejedná se tedy o zastoupení, smyslem je jen podpora práv a oprávněných zájmů mladistvého obviněného v řízení o přestupku ze strany jeho zákonného zástupce, opatrovníka a orgánu sociálně-právní ochrany dětí. Toto ustanovení se z povahy věci neuplatní, je-li o přestupku mladistvého obviněného rozhodováno příkazem na místě. To vyplývá ze speciální úpravy ukládání pokuty mladistvému obviněnému příkazem na místě a také z toho, že se v ustanovení hovoří o řízení, zatímco příkaz na místě je prvním a současně také posledním úkonem v řízení, tedy se žádné řízení ve své podstatě nevede. 

	Stanoví se zvláštní postup v situaci, kdy je za tentýž přestupek jako mladistvý obviněný obviněn rovněž jeho zákonný zástupce nebo opatrovník. Formulace záměrně odkazuje na totožnost skutku, aby byla vyloučena i teoretická možnost společného řízení mladistvého obviněného a jeho zákonného zástupce nebo opatrovníka s odkazem, že skutek každé osoby je jinak právně kvalifikován. V takovém případě lze důvodně předpokládat, že zákonný zástupce nebo opatrovník mladistvého obviněného nebude řádně hájit práva a oprávněné zájmy tohoto obviněného, a naopak by procesní práva podle odstavce 1 mohl zneužít ve svůj prospěch (zpravidla se takový přestupek mladistvého obviněného projedná v samostatném řízení, vizte úprava společného řízení). Výše popsaná situace je řešena přesunutím ochrany práv a oprávněných zájmů mladistvého obviněného a jeho podpory v řízení o přestupku pouze na orgán sociálně právní ochrany dětí, neboť se jedná o součást jeho pravomoci. Obdobně se bude postupovat v případě, že je důvodná obava, že zákonný zástupce nebo opatrovník nebude řádně hájit zájmy mladistvého obviněného (např. zákonný zástupce nebo opatrovník nepečuje o obviněného a nezajímá se o něj, jeho zájmy odporují zájmům mladistvého). Ochrana mladistvého před jeho zákonným zástupcem nebo opatrovníkem v řízení o přestupku pak bude zajištěna tím, že tento zákonný zástupce nebo opatrovník nebude moci v řízení uplatňovat žádná procesní práva, a to ani ve prospěch mladistvého obviněného. Z hlediska orgánu sociálně-právní ochrany dětí však nedojde k navýšení jeho agendy, neboť tato procesní práva vykonává bez ohledu na to, zda v řízení vystupuje zákonný zástupce nebo opatrovník mladistvého obviněného či nikoliv. 

K odst. 1 
 
	Orgány sociálně-právní ochrany dětí hrají důležitou roli v systému soudnictví ve věcech mládeže, které je upraveno zákonem o soudnictví ve věcech mládeže a podpůrně se řídí též obecnou úpravou trestního zákoníku a trestního řádu. V zákoně o soudnictví ve věcech mládeže jsou stanoveny odchylky v úpravě trestní odpovědnosti mladistvých pachatelů, kteří spáchali trestný čin (provinění) v době od 15 do 18 roku věku, jsou zde zakotveny druhy výchovných, ochranných a trestních opatření, která lze mladistvým pachatelům provinění za jejich trestnou činnost uložit, a dále jsou zde upraveny rovněž zvláštnosti trestního řízení vedeného proti mladistvým pachatelům provinění. Vedle trestního řízení proti mladistvým pachatelům, provinění a opatření ukládaných těmto pachatelům zahrnuje zákon o soudnictví ve věcech mládeže rovněž úpravu opatření, která lze uložit trestně neodpovědným dětem mladším 15 let, které se dopustily činu jinak trestného. O uložení opatření trestně neodpovědným dětem mladším 15 let však soudy pro mládež nerozhodují v trestním řízení, ale v rámci občanského soudního řízení, na které vedle speciální úpravy zákona o soudnictví ve věcech mládeže podpůrně dopadá obecná úprava občanského soudního řádu. 

	Významná role orgánů sociálně-právní ochrany dětí při výkonu soudnictví ve věcech mládeže vychází ze skutečnosti, že jedním z hlavních principů zákona o soudnictví ve věcech mládeže je princip výchovného a preventivního působení řízení a ukládaných opatření vůči mladistvým a dále princip individualizace a přiměřenosti ukládaných opatření s ohledem na osobnost mladistvého, jeho věk, rodinné poměry a rozumovou vyspělost. Jak bylo trefně uvedeno v komentáři k prvorepublikovému zákonu č. 48/1931 Sb., o trestním soudnictví nad mládeží, který byl v určitých ohledech předobrazem a inspirací pro platný zákon o soudnictví ve věcech mládeže, účelem trestního řízení proti mladistvým a opatření ukládaných mladistvým je "méně trestati a více vychovávati". V souladu s tím zásada výchovného působení řízení proti mladistvým a použitých opatření (tzv. zásada restorativní justice) vyjadřuje, že účelem řízení a všech přijatých opatření je především obnovení narušených sociálních vztahů, začlenění mladistvého pachatele provinění do jeho rodinného a sociálního prostředí, působení k předcházení a zamezování dalšího páchání protiprávních činů a působení k tomu, aby mladistvý podle svých sil a schopností přispěl k odčinění újmy vzniklé jeho protiprávním činem (viz § 3 odst. 1, § 9 odst. 1, § 41 odst. 1, § 93 odst. 5 z. s. m.). Princip individualizace a přiměřenosti úkonů v řízení a použitých opatření proti mladistvým pachatelům provinění pak znamená, že veškeré úkony v řízení a ukládaná opatření musí být přiměřená věku, rozumové a mravní vyspělosti a zdravotnímu stavu mladistvého, jakož i jeho osobním, rodinným a sociálním poměrům. Ukládaná opatření musí být přiměřená stupni závažnosti a povaze provinění spáchaného mladistvým (viz § 3 odst. 3, 4, § 9 odst. 1, § 41 odst. 1 z. s. m.). 

	V souladu s uvedenými základními principy soudnictví nad mládeží upravuje zákon o soudnictví ve věcech mládeže velmi diferencovanou a hierarchickou soustavu opatření, která je mladistvému v případě, že spáchal provinění nebo čin jinak trestný, možno uložit, a to počínaje opatřeními výchovnými (dohled, dohled probačního úředníka, probační program, výchovné povinnosti, výchovná omezení, napomenutí s výstrahou; § 15 odst. 2 z. s. m. a souv.), která ovšem přes svůj stejný název nejsou výchovnými opatřeními ani "jinou formou péče o dítě" ve smyslu rodinného práva, přes opatření ochranná (ochranné léčení, zabezpečovací detence, zabrání věci, zabrání části majetku a ochranná výchova; § 21 z. s. m. a souv.) až k opatřením trestním (jejichž katalog v § 24 a podmínky jejich uložení podle souvisejících ustanovení jsou oproti druhům trestů dle trestního zákoníku částečně modifikovány). Všechna uvedená opatření jsou trestními sankcemi (§ 3 odst. 1 z. s. m.; § 36 tr. zákoníku). Přitom výchovná, jakož i ochranná opatření je možno uložit též samostatně, a to i v případě, že je konstatována trestní neodpovědnost mladistvého (§ 5 odst. 2 z. s. m.). Motivačním prvkem při využití ochranných opatření má být také možnost přeměny ochranné výchovy na ústavní. Vzhledem k tomu, že výkon ochranné výchovy je nesystematicky upraven stejným předpisem a v zásadě ve stejném režimu jako výkon výchovy ústavní a je realizován i ve stejných zařízeních (srov. zákon č. 109/2002 Sb., o výkonu ústavní výchovy nebo ochranné výchovy ve školských zařízeních), je však tento motivační prvek značně oslaben, ne-li vyloučen. Obdobně však zákon o soudnictví ve věcech mládeže předpokládá i přeměnu ústavní výchovy v ochrannou (§ 23 odst. 2 věta druhá z. s. m.), což přichází v úvahu tehdy, dopustí-li se mladistvý v zařízení pro výkon ústavní výchovy provinění nebo činu jinak trestného. Rozšířenou praxi, kdy je však řízení vedené podle zákona o soudnictví ve věcech mládeže a opatření podle něho ukládané nahrazováno opatřeními rodinného práva, je namístě považovat za rozpornou se zásadou, že není trestu bez zákona (§ 12 odst. 1 tr. zákoníku.: "jen trestní zákon vymezuje trestné činy a stanoví trestní sankce, které lze za jejich spáchání uložit"). Jedná se především o nahrazování vazby tzv. rychlým předběžným opatřením podle § 924 obč. zák. a § 452 a násl. z. ř. s. a nahrazování trestní sankce formy ochranného opatření (konkrétně ochranné výchovy) nařízením ústavní výchovy. Takový postup je pochybný zejména proto, že civilní řízení zaručuje mladistvému nižší míru procesních práv - jednak neexistuje obligatorní zastoupení advokátem ani obligatorní samostatné účastenství orgánu sociálně-právní ochrany dětí v řízení, ale zejména není třeba postupy předvídané zákonem o soudnictví ve věcech mládeže a trestním řádem prokazovat a prokázat vinu mladistvého. A nakonec civilní procesní předpisy neznají ani přísnou úpravu zákazu zveřejňování informací o řízení a jeho účastnících (§ 52, § 53, § 54 odst. 3, 4, § 94 z. s. m.). Na rozdíl od opatření podle zákona o soudnictví ve věcech mládeže rovněž při zneužití institutů rodinného práva chybí potřebná a prospěšná součinnost s Probační a mediační službou. Je proto jedním z úkolů sociálního kurátora pro děti a mládež, aby na popsané porušování procesních i hmotněprávních práv nezletilého v případně vedeném civilním řízení v souvislosti s pácháním trestné nebo jinak trestné činnosti mladistvým upozornil a požadoval řádné projednání věci ve smyslu zákona o soudnictví ve věcech mládeže. 

	Vzhledem k tomu, že v soudnictví ve věcech mládeže je kladen důraz na co nejpečlivější zjištění osobnosti mladistvého, jeho osobních a rodinných poměrů a dosavadního způsobu života, musí příslušné orgány činné v trestním řízení (orgány policie, státní zástupci, soudy pro mládež) za tím účelem úzce spolupracovat rovněž s rodiči dítěte nebo jinými osobami odpovědnými za výchovu, orgánem sociálně-právní ochrany dětí, Probační a mediační službou, školou a nestátními organizacemi, které realizují probační programy (viz § 40 z. s. m.). Orgánem sociálně-právní ochrany dětí, který je příslušný k plnění úkolů vyplývajících z úpravy zákona o soudnictví ve věcech mládeže, je obecní úřad obce s rozšířenou působností podle místa trvalého pobytu dítěte. Tento orgán má v soudnictví ve věcech mládeže podle úpravy zákona o soudnictví ve věcech mládeže zejména následující práva a povinnosti: 
 
- Musí být bezodkladně vyrozuměn o zadržení, zatčení nebo vzetí do vazby mladistvého a o zahájení trestního stíhání proti mladistvému (§ 46 odst. 2, § 60 z. s. m.). Vedle orgánu sociálně-právní ochrany dětí musí být o těchto skutečnostech vyrozuměni rovněž zákonní zástupci nebo opatrovník mladistvého a Probační a mediační služba. 
 
- Poskytuje orgánům činným v trestním řízení součinnost při přezkoumání trvání důvodů vazby mladistvého a při posuzování, zda důvody vazby trvají nebo zda se nezměnily, a také zda nelze další výkon vazby mladistvého nahradit jiným opatřením, např. stanovením dohledu nebo svěřením mladistvého do péče důvěryhodné osoby (§ 48 z. s. m.). 
 
- Je orgány činnými v trestním řízení povinně dožádán o zjištění poměrů mladistvého. Vedle orgánu sociálně-právní ochrany dětí může být zjištění poměrů mladistvého uloženo rovněž Probační a mediační službě. Obecní úřad obce s rozšířenou působností vypracovává pro potřeby orgánů činných v trestním řízení písemnou zprávu o osobních, rodinných a sociálních poměrech mladistvého a aktuální životní situaci mladistvého. Tato zpráva musí popisovat věk mladistvého, stupeň jeho zralosti, dále jeho postoj k provinění a jeho ochotu zajistit nápravu způsobených škod nebo odčinění dalších následků, rodinné poměry mladistvého, včetně vztahu mladistvého k jeho rodičům, stupeň vlivu rodičů na mladistvého a vztah mezi mladistvým, jeho širší rodinou a blízkým sociálním okolím, záznamy o školní docházce, jeho chování a prospěchu ve škole, a je-li zaměstnán, i skutečnosti významné pro posouzení jeho chování v zaměstnání. Zpráva případně obsahuje také přehled předchozích provinění mladistvého a opatření vůči němu použitých, jakož i popis jejich výkonu, včetně způsobu chování mladistvého (viz § 55, 56 z. s. m.). Obecní úřad obce s rozšířenou působností může ve své zprávě na základě zhodnocení osobnosti, chování a poměrů mladistvého navrhnout rovněž opatření, která by podle jeho stanoviska bylo vhodné mladistvému za jeho provinění uložit tak, aby tato opatření byla přiměřená a působila výchovně. 
 
- Musí být vyrozuměn o konání hlavního líčení nebo veřejného zasedání v trestním řízení proti mladistvému obžalovanému (§ 64 odst. 2 z. s. m.). Pověřený zaměstnanec obecního úřadu obce s rozšířenou působností má právo účastnit se u soudu hlavního líčení nebo veřejného zasedání, ačkoliv jinak je jednání soudu neveřejné a ze zákona probíhá s vyloučením veřejnosti. Vedle zástupce orgánu sociálně-právní ochrany dětí se mohou jednání u soudu účastnit pouze obžalovaný mladistvý, jeho dva důvěrníci, obhájce, zákonní zástupci, opatrovník a příbuzní mladistvého v přímém pokolení, jeho sourozenci, manžel nebo druh, poškozený, jeho zmocněnec a důvěrník, zúčastněná osoba a její zmocněnec, zákonní zástupci a opatrovníci poškozeného a zúčastněné osoby, svědci, znalci, tlumočníci, úředníci Probační a mediační služby a zástupce školy nebo výchovného zařízení, ve kterém je mladistvý umístěn. Soud pro mládež může výjimečně připustit účast veřejnosti při jednání soudu jen na návrh samotného mladistvého (§ 54 odst. 1 z. s. m.). 
 
- Pověřený zaměstnanec obecního úřadu obce s rozšířenou působností, který je přítomen při hlavním líčení nebo veřejném (většinou však neveřejném) zasedání soudu proti mladistvému, má právo činit návrhy na doplnění dokazování, na uložení určitých opatření mladistvému nebo jiné návrhy, klást otázky vyslýchaným osobám (mladistvému, svědkům nebo znalcům) a má rovněž právo závěrečné řeči po skončení dokazování soudu, které mu náleží po závěrečné řeči mladistvého nebo jeho obhájce [§ 64 odst. 3 písm. b) z. s. m.]. 
 
- Orgánu sociálně-právní ochrany dětí musí být doručen opis rozsudku soudu pro mládež v trestním řízení proti mladistvému. Dále se tomuto orgánu doručuje také opis usnesení, proti kterému lze podat stížnost nebo kterým bylo rozhodnuto o zastavení trestního stíhání, přerušení trestního stíhání nebo postoupení věci, pokud nebyl zástupce orgánu sociálně-právní ochrany dětí přítomen při vyhlašování usnesení (§ 67 z. s. m.). 
 
- Obecní úřad obce s rozšířenou působností je oprávněn podat opravný prostředek ve prospěch mladistvého, a to i proti jeho vůli. Může se jednat o podání odvolání proti rozsudku soudu pro mládež, o podání stížnosti proti usnesení orgánů činných v trestním řízení, podání dovolání nebo návrhu na povolení obnovy řízení. Orgán sociálně-právní ochrany dětí má tzv. samostatné obhajovací právo, což znamená, že opravný prostředek ve prospěch mladistvého podává svým jménem a nezávisle na postoji mladistvého, jeho zákonného zástupce, opatrovníka nebo obhájce. V souladu s tím také běží orgánu sociálně-právní ochrany dětí samostatně lhůta pro podání odvolání nebo stížnosti (§ 72 odst. 1 z. s. m.). Zároveň však nově platí, že stížnost proti usnesení, odvolání proti rozsudku nebo návrh na povolení obnovy řízení podané ve prospěch mladistvého orgánem sociálně-právní ochrany dětí, obhájcem, zákonným zástupcem anebo opatrovníkem, mohou být vzaty zpět jen s výslovným souhlasem mladistvého (§ 72a odst. 2, 3 z. s. m. ve znění zákona č. 55/2017 Sb. účinného od 18. 3. 2017). 
 
- V rámci výkonu rozhodnutí soudu pro mládež o uložení opatření mladistvému pachateli provinění je obecní úřad obce s rozšířenou působností oprávněn podat soudu pro mládež 
 
a) návrh na změnu nebo zrušení výchovných opatření, která jsou upravena v § 15-20 z. s. m. (viz § 81 odst. 1 z. s. m.), 
 
b) návrh na upuštění od výkonu ochranné výchovy, pokud ještě před jejím započetím pominuly důvody, pro které byla mladistvému uložena (§ 83 odst. 1 z. s. m.), 
 
c) návrh na propuštění mladistvého z ochranné výchovy, pokud pominuly důvody jejího uložení před dosažením zletilosti mladistvého (§ 84 odst. 1 z. s. m.), 
 
d) návrh na podmíněné umístění mladistvého s uloženou ochrannou výchovou mimo výchovné zařízení, jestliže převýchova mladistvého pokročila do té míry, že lze očekávat, že i bez omezení, kterým je podroben ve výchovném zařízení během výkonu ochranné výchovy, se bude mladistvý řádně chovat a pracovat (§ 85 odst. 1 z. s. m.), 
 
e) návrh na prodloužení ochranné výchovy mladistvého až do dovršení věku 19 let, vyžaduje-li to důležitý zájem mladistvého, zejména dokončení přípravy na budoucí povolání (§ 86 odst. 1 z. s. m.), a 
 
f) návrh na přeměnu ochranné výchovy v ústavní výchovu, jestliže převýchova mladistvého pokročila do té míry, že postačuje, aby byl podroben omezením v režimu ústavní výchovy, která se vykonávají v dětském domově se školou nebo v dětském domově (§ 87 odst. 1 z. s. m.). 
 
	Ačkoliv k plnění výše popsaných úkolů v soudnictví ve věcech mládeže je založena příslušnost obecního úřadu obce s rozšířenou působností podle místa trvalého pobytu dítěte, je třeba reflektovat skutečnost, že místní příslušnost orgánů činných v trestním řízení proti mladistvému pachateli se primárně řídí místem faktického bydliště mladistvého v souladu s § 37 z. s. m. V případě, že je místo faktického bydliště mladistvého odlišné od místa jeho trvalého pobytu, může obecní úřad obce s rozšířenou působností podle místa trvalého pobytu dožádat o součinnost obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu se nachází bydliště mladistvého a probíhá zde trestní řízení proti mladistvému, a to v souladu s § 62 odst. 1, 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Dožádání se přitom může týkat obecně zastoupení při plnění všech úkolů orgánu sociálně-právní ochrany dětí v trestním řízení proti určitému mladistvému, anebo se může vztahovat pouze k některým konkrétním úkonům, např. může jít o dožádání k vypracování zprávy o poměrech mladistvého nebo o dožádání k zajištění účasti při hlavním líčení proti mladistvému. 

	Jelikož trestní řízení proti mladistvému pachateli, který spáchal trestný čin (provinění) mezi 15. a 18. rokem věku, může být vedeno i po dosažení zletilosti mladistvého, je důležité upozornit na to, že zákonem je stanoveno omezení účasti orgánu sociálně-právní ochrany dětí v trestním řízení s ohledem na věk mladistvého pachatele. Z § 73 z. s. m. vyplývá, že příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí (obecní úřad obce s rozšířenou působností) se neúčastní trestního řízení proti mladistvému v případě, že 
 
1. bylo trestní stíhání zahájeno až po dovršení 19. roku věku mladistvého, 
 
2. trestní stíhání sice bylo zahájeno před dovršením 19. roku věku, ale konkrétní úkon v trestním stíhání (např. hlavní líčení) se provádí až po dosažení věku 19 let mladistvého. 
	V uvedených případech již obecní úřad obce s rozšířenou působností po dosažení věku 19 let mladistvého není informován o omezení svobody mladistvého, o zahájení trestního stíhání, nepodává zprávu o osobních, rodinných poměrech a aktuální životní situaci mladistvého, neúčastní se hlavního líčení nebo veřejného zasedání proti mladistvému a není oprávněn podávat ve prospěch mladistvého opravné prostředky. 
 
	Jak už bylo výše uvedeno, zákon o soudnictví ve věcech mládeže se zabývá nejenom řešením trestné činnosti mladistvých pachatelů provinění, ale zahrnuje rovněž úpravu opatření, která je možné uložit v rámci civilního řízení trestně neodpovědným dětem mladším 15 let, které se dopustily činu jinak trestného. Řízení o uložení opatření dítěti mladšímu 15 let může soud zahájit buďto na návrh státního zastupitelství, anebo vydáním usnesení o zahájení řízení bez návrhu (podnět k zahájení řízení bez návrhu může dát soudu rovněž orgán sociálně-právní ochrany dětí). Způsob zahájení řízení má přímý dopad na vymezení okruhu účastníků řízení, neboť pokud státní zastupitelství nepodá soudu návrh na zahájení řízení, probíhá řízení bez jeho účasti. Státní zastupitelství je povinno podat soudu pro mládež návrh na zahájení řízení bezodkladně poté, jakmile se dozví, že trestní stíhání je nepřípustné, protože jde o osobu, která není pro nedostatek věku trestně odpovědná (§ 90 odst. 1 z. s. m.). Jedná se tedy o situace, kdy státní zástupce nebo policejní orgán před zahájením trestního stíhání usnesením věc odloží, protože trestní stíhání je nepřípustné z důvodu věku pachatele podle § 159a odst. 2 tr. řádu, ačkoliv skončené prověřování nasvědčuje tomu, že byl spáchán trestný čin, respektive čin jinak trestný. To je ovšem zcela jiný případ, než když je státním zástupcem nebo policejním orgánem věc odložena z toho důvodu, že v posuzované věci vůbec nejde o podezření z trestného činu, respektive činu jinak trestného podle § 159a odst. 1 tr. řádu. Dospěje-li tedy státní zástupce nebo policejní orgán po provedeném prověřování k závěru, že se dítě mladší 15 let nedopustilo protiprávního jednání, které by jinak u osoby starší 15 let bylo trestným činem, není aktivována zákonná povinnost státního zastupitelství podat soudu pro mládež návrh na zahájení řízení o uložení opatření dítěti mladšímu 15 let podle § 90 a násl. z. s. m. 
 
	Naopak příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností jako orgán sociálně-právní ochrany dětí má ze zákona vždy postavení samostatného účastníka v řízení o uložení opatření dítěti mladšímu 15 let, které se dopustilo činu jinak trestného. Vedle obecního úřadu obce s rozšířenou působností jsou dalšími účastníky řízení dítě mladší 15 let, které se mělo dopustit činu jinak trestného, zákonní zástupci nebo opatrovník dítěte a případně též jiné fyzické osoby odpovědné za výchovu, kterým bylo dítě svěřeno do výchovy rozhodnutím soudu (zejména pěstoun nebo jiná pečující osoba podle § 953 obč. zák.). Nezletilé dítě mladší 15 let není v tomto řízení zastoupeno zákonnými zástupci ani orgánem sociálně-právní ochrany dětí, jimž náleží samostatné účastenství v řízení, ale je povinně zastoupeno opatrovníkem, kterým soud pro mládež jmenuje některého z advokátů. Jednání soudu pro mládež může probíhat i bez osobní účasti dítěte mladšího 15 let, nicméně soud pro mládež musí vždy zjistit názor dítěte ohledně jeho protiprávní činnosti. Pokud soud neprovádí osobní slyšení dítěte, může o zjištění názoru dítěte dožádat advokáta, který byl jmenován opatrovníkem dítěte v řízení, anebo orgán sociálně-právní ochrany dětí, což vyplývá z obecné úpravy zjišťování názoru nezletilého dítěte jako účastníka civilního řízení podle § 100 odst. 3 o. s. ř. Podle § 1 odst. 2 z. ř. s. nově platí, že obecná část zákona o zvláštních řízeních soudních se použije také na řízení ve věcech dětí mladších 15 let podle části první hlavy třetí zákona o soudnictví ve věcech mládeže (vyplývá z novelizace zákona o zvláštních řízeních soudních provedené zákonem č. 296/2017 Sb. s účinností od 30. 9. 2017). To např. znamená, že místně příslušným pro toto řízení je okresní soud pro mládež, v jehož obvodu má dítě mladší 15 let své bydliště na základě dohody rodičů nebo rozhodnutí soudu, popřípadě jiných rozhodujících skutečností (§ 4 z. ř. s.), nezletilý účastník řízení musí dostat ze strany soudu, zákonných zástupců a opatrovníka potřebné informace o soudním řízení a možných důsledcích soudního rozhodnutí (§ 20 odst. 4 z. ř. s.), soud je povinen provést v řízení i jiné důkazy potřebné ke zjištění skutkového stavu, než byly navrhovány účastníky (§ 21 z. ř. s.) apod. 

	Obecní úřad obce s rozšířenou působností může jako účastník řízení navrhovat, aby soud pro mládež v souladu s § 93 odst. 1 z. s. m. uložil dítěti mladšímu 15 let, které se dopustilo činu jinak trestného, některé z následujících opatření: 
 
a) výchovnou povinnost (§ 18 z. s. m.), 
 
b) výchovné omezení (§ 19 z. s. m.), 
 
c) napomenutí s výstrahou (§ 20 z. s. m.), 
 
d) zařazení do terapeutického, psychologického nebo jiného vhodného výchovného programu ve středisku výchovné péče (§ 16 zák. č. 109/2002 Sb.), 
 
e) dohled probačního úředníka (§ 16 z. s. m.), 
 
f) ochrannou výchovu (§ 22, § 23 z. s. m.) nebo 
 
g) ochranné léčení (§ 99 tr. zákoníku). 
 
	Soud pro mládež může současně rozhodnout i o uložení více druhů opatření dítěti mladšímu 15 let. Uložená opatření mohou trvat nejdéle do dosažení zletilosti dítěte, s výjimkou ochranného léčení, které může v případě potřeby trvat a být prodlužováno i po 18. roce věku dítěte. Soudu pro mládež je však možné také navrhnout, aby od uložení opatření dítěti mladšímu 15 let zcela upustil, jestliže na dítě zapůsobilo dostatečně výchovně a preventivně již samotné projednání věci před státním zástupcem nebo soudem pro mládež (§ 93 odst. 10 z. s. m.). I zde však platí upozornění, uvedené výše v souvislosti s projednáním provinění nebo činu jinak trestného v případě mladistvých, že chybným postupem je nahrazování opatření podle zákona o soudnictví ve věcech mládeže instituty rodinného práva (tedy především nařízením ústavní výchovy). Při ukládání opatření dítěti mladšímu 15 let ve formě výchovných povinností, výchovných omezení, napomenutí s výstrahou a dohledu probačního úředníka se přiměřeně použije úprava výchovných opatření ukládaných mladistvým pachatelům provinění podle § 16, § 18, § 19 a § 20 z. s. m. Při výkonu dohledu je probační úředník povinen pravidelně navštěvovat dítě mladší 15 let v jeho bydlišti a ve škole. 

	Ochranné léčení může soud pro mládež uložit dítěti mladšímu 15 let v podobě ústavního nebo ambulantního ochranné léčení. V této souvislosti je třeba upozornit, že novelou trestního zákoníku provedenou s účinností od 1. 7. 2016 zákonem č. 150/2016 Sb. byla přijata nová úprava doby trvání ochranného léčení. Zatímco do 30. 6. 2016 platilo, že ústavní léčení ústavní i ambulantní může trvat nejdéle 2 roky s možností jeho opakovaného prodlužování nejdéle o další 2 roky, od července 2016 je dobou 2 let omezena pouze doba trvání ústavního ochranného léčení podle § 99 odst. 6 tr. zákoníku. Naproti tomu ambulantní ochranné léčení může trvat po takovou dobu, dokud trvá jeho účel. Tato úprava platí obecně jak pro mladistvé a děti mladší 15 let, kterým soud pro mládež ukládá ochranné léčení, tak pro dospělé pachatele trestných činů. V návaznosti na novelizaci § 99 tr. zákoníku byla od 1. 7. 2016 změněna také úprava sledování výkonu ochranného léčení v § 95a odst. 4 z. s. m,, kde bylo doplněno, že soud pro mládež je povinen nejméně jednou za 12 měsíců přezkoumat, zda trvají důvody pro další pokračování ústavního ochranného léčení uloženého dítěti mladšímu 15 let. Je-li dítěti uloženo ambulantní ochranné léčení, soud pro mládež sleduje výkon tohoto opatření a přezkoumává trvání důvodů pro jeho další pokračování podle potřeby, zejména na základě zpráv zdravotnického zařízení, ve kterém se ambulantní ochranné léčení vykonává. 

	Obecní úřad obce s rozšířenou působností jako příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí je oprávněn podat soudu pro mládež návrh na změnu způsobu výkonu ochranného léčení uloženému dítěti mladšímu 15 let (přeměna z ústavního léčení na ambulantní nebo naopak), návrh na další pokračování (prodloužení) ochranného léčení a návrh na zrušení uloženého ochranného léčení (§ 95a odst. 3, 4 z. s. m.). 

K odst. 2 
 
	Ještě do poloviny roku 2017 platilo, že v porovnání s účastí na trestním řízení proti mladistvému pachateli trestného činu (provinění) byla účast obecního úřadu obce s rozšířenou působností ve správním řízení proti mladistvému pachateli přestupku podstatně skromnější a omezenější. Tento stav se však zásadně změnil od 1. 7. 2017, kdy nabyl účinnosti zákon č. 250/2016 Sb., o odpovědnosti za přestupky a řízení o nich, kterým byl zrušen a nahrazen předchozí zákon č. 200/1990 Sb., o přestupcích. Od účinnosti nového zákona se významně rozšířilo zapojení orgánů sociálně-právní ochrany dětí do řešení přestupků spáchaných mladistvými. V novém zákoně o odpovědnosti za přestupky a řízení o nich se nic zásadního nemění z hlediska základních podmínek odpovědnosti za přestupek u mladistvých pachatelů. Odpovědnost za přestupek nadále vzniká dovršením 15 let věku (v den následující po dni 15. narozenin) a pachatel, který v době spáchání přestupku dovršil 15. rok a nepřekročil 18. rok svého věku (včetně dne 18. narozenin), se považuje za mladistvého pachatele přestupku. Obdobně jako v dřívějším zákoně o přestupcích z roku 1990 jsou upravena i pravidla pro ukládání správních trestů za přestupek spáchaný mladistvým pachatelem podle § 56-59 zák. o odpovědnosti za přestupky a řízení o nich. Stejně jako u dospělých pachatelů lze mladistvému za přestupek uložit správní trest ve formě napomenutí, pokuty, zákazu činnosti, propadnutí věci a zveřejnění rozhodnutí o přestupku. Za přestupek je možné současně uložit i více druhů správních trestů, nelze však uložit napomenutí společně s pokutou. Vedle správního trestu může být mladistvému pachateli uloženo také ochranné opatření ve formě omezujícího opatření a zabrání věci nebo náhradní hodnoty. Při ukládání správního trestu mladistvému je správní orgán povinen přihlédnout k jeho osobnosti včetně jeho věku a rozumové a mravní vyspělosti, jakož i k jeho osobním poměrům tak, aby jeho další vývoj byl co nejméně ohrožen. V případě uložení pokuty mladistvému se horní hranice sazby pokuty za přestupek u mladistvého krátí na polovinu, přičemž však nesmí přesáhnout částku 5 000 Kč, ledaže je mladistvý podnikající fyzickou osobou (v souladu s podmínkami § 33 obč. zák.). Mladistvému může být uložena pokuta za přestupek také příkazem na místě, jestliže obviněný mladistvý souhlasí se zjištěným stavem věci, s právní kvalifikací skutku, s uložením pokuty a její výší a s vydáním příkazového bloku. Mladistvému obviněnému lze příkazem na místě uložit pokutu nejvýše 2 500 Kč, nejde-li o podnikatele (§ 91, § 92 zák. o odpov. za přestupky). Pro uložení pokuty mladistvému pachateli přestupku není podmínkou, aby mladistvý byl již výdělečně činný nebo jeho majetkové poměry uložení tohoto trestu umožňovaly (tato podmínka je stanovena pro uložení peněžitého opatření mladistvému pachateli provinění podle § 27 z. s. m). Správní trest zákazu činnosti lze mladistvému pachateli uložit nejvýše na dobu 1 roku a jeho uložení nesmí bránit přípravě mladistvého na budoucí povolání. Zvláštní úprava platí pro upuštění od uložení správního trestu mladistvému, ke kterému je možné přistoupit za předpokladu, že je mladistvému uloženo omezující opatření a vzhledem k povaze spáchaného přestupku a k dosavadnímu způsobu života mladistvého lze důvodně očekávat, že uložení omezujícího opatření zajistí jeho nápravu lépe než správní trest. Omezující opatření může spočívat v uložení zákazu mladistvému navštěvovat určená veřejně přístupná místa nebo místa, kde se konají sportovní, kulturní a jiné společenské akce, uložení povinnosti zdržet se styku s určitou osobou nebo vymezeným okruhem osob nebo povinnosti podrobit se vhodnému programu pro zvládání agrese nebo násilného chování. Podle obecné úpravy je možné upustit od uložení správního trestu mladistvému také tehdy, jestliže vzhledem k závažnosti přestupku, okolnostem jeho spáchání a osobě pachatele postačuje k nápravě mladistvého již samotné projednání věci před správním orgánem. O uložení správního trestu mladistvému pachateli přestupku nelze rozhodnout příkazem podle § 90 zák. o odpov. za přestupky, s výjimkou uložení napomenutí nebo pokuty příkazem na místě. 

	Podle předchozího zákona o přestupcích z roku 1990 byla oprávnění orgánu sociálně-právní ochrany dětí a zákonného zástupce mladistvého v řízení o přestupku spáchaném mladistvým omezeno pouze na dvě práva: 1. právo být vyrozuměn o nařízeném ústním jednání a zúčastnit se tohoto jednání a 2. právo na oznámení rozhodnutí o přestupku a na podání odvolání proti tomuto rozhodnutí ve prospěch mladistvého. Na základě nového zákona o odpovědnosti za přestupky a řízení o nich i nadále platí, že mladistvý pachatel, ačkoliv ještě nemusí být plně svéprávný, je způsobilý vystupovat v řízení o přestupku a hájit se v něm samostatně, aniž by musel být povinně zastoupen zákonným zástupcem nebo opatrovníkem. To znamená, že mladistvý má v tomto správním řízení procesní způsobilost. V případě, že přestupek mladistvého není vyřešen uložením napomenutí nebo pokuty příkazem na místě, musí správní orgán příslušný k projednání přestupku vyrozumět zákonného zástupce mladistvého obviněného a orgán sociálně-právní ochrany dětí o zahájení řízení o přestupku (§ 72 odst. 1 zák. o odpov. za přestupky). Vedle toho má zákonný zástupce mladistvého a orgán sociálně-právní ochrany dětí rovněž právo 
 
- navrhovat důkazy a činit jiné návrhy po celou dobu řízení, 
 
- na poskytnutí informací o řízení potřebných k hájení práv a oprávněných zájmů mladistvého obviněného, 
 
- vyjádřit v řízení své stanovisko, 
 
- nahlížet do spisu, 
 
- účastnit se ústního jednání a být přítomen při všech úkonech v řízení, 
 
- vyjádřit se před vydáním rozhodnutí k jeho podkladům, 
 
- na oznámení rozhodnutí, 
 
- podat odvolání ve prospěch mladistvého obviněného proti rozhodnutí o přestupku nebo proti rozhodnutí o schválení dohody o narovnání a 
 
- podat žádost o obnovu řízení nebo o vydání nového rozhodnutí. 
 
	Zákonný zástupce mladistvého obviněného má také právo zvolit mladistvému obviněnému zmocněnce. V případě, že je za tentýž skutek obviněn také zákonný zástupce mladistvého obviněného a nemá-li mladistvý jiného zákonného zástupce nebo opatrovníka, vykonává práva výše vyjmenovaná procesní práva pouze orgán sociálně-právní ochrany dětí, a nikoliv též zákonný zástupce mladistvého. Správní orgán o tom rozhodne usnesením, které se oznamuje pouze mladistvému obviněnému, jeho zákonnému zástupci, opatrovníkovi a orgánu sociálně-právní ochrany dětí. Totéž platí i v situaci, kdy vznikne důvodná obava, že zákonný zástupce nebo opatrovník mladistvého obviněného nebude řádně hájit zájmy mladistvého obviněného, v tomto případě vykonává práva podle odstavce 1 pouze orgán sociálně-právní ochrany dětí. Správní orgán o tom rozhodne usnesením, které se oznamuje pouze mladistvému obviněnému, jeho zákonnému zástupci, opatrovníkovi a orgánu sociálně-právní ochrany dětí (§ 72 odst. 2, 3 zák. o odpov. za přestupky). V rámci úpravy dokazování je pak zakotveno ještě právo zákonného zástupce a orgánu sociálně-právní ochrany dětí klást při jednání otázky účastníkům řízení, svědkům a znalcům s tím, že dotazovaná osoba má však právo odmítnout odpovědět a nesmí být tázána za stejných podmínek jako svědek (§ 82 zák. o odpov. za přestupky). Z uvedeného výčtu je evidentní, že nová zákonná úprava podstatně posílila procesní práva zákonných zástupců a orgánu sociálně-právní ochrany dětí ve správním řízení o přestupku mladistvého. Je však třeba zdůraznit, že zákonní zástupci mladistvého ani orgán sociálně-právní ochrany dětí nemají postavení účastníků řízení, ačkoliv jim zákon přiznává obdobná procesní práva jako účastníkovi řízení. Důvodová zpráva k zákonu o odpovědnosti za přestupky a řízení o nich k tomu uvádí: „Tato práva může zákonný zástupce, opatrovník a orgán sociálně-právní ochrany dětí vykonávat ve prospěch mladistvého obviněného, bez jeho vůle i proti jeho vůli. Nejedná se tedy o zastoupení, smyslem je jen podpora práv a oprávněných zájmů mladistvého obviněného v řízení o přestupku ze strany jeho zákonného zástupce, opatrovníka a orgánu sociálně-právní ochrany dětí.“ 

	V řízení o přestupku mladistvého i nadále platí, že příslušný správní orgán, který toto řízení s mladistvým vede, je povinen vždy nařídit ústní jednání, a to na rozdíl od řízení o přestupku spáchaném dospělým pachatelem, kde se ústní jednání nařizuje pouze na požádání obviněného nebo je-li to nezbytné pro zjištění stavu věci (§ 80 odst. 2 zák. o odpov. za přestupky). Správní orgán předvolá k ústnímu jednání mladistvého obviněného (případně též další účastníky řízení) a o konání ústního jednání vyrozumí rovněž zákonného zástupce mladistvého a orgán sociálně-právní ochrany dětí (viz výše). Jelikož místní příslušnost správního orgánu se v řízení o přestupku primárně odvíjí od místa spáchání přestupku (viz § 62 odst. 1 zák. o odpov. za přestupky), může snadno dojít k tomu, že ústní jednání o přestupku mladistvého se bude konat mimo obvod obecního úřadu obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu je mladistvý hlášen k trvalému pobytu. V takovém případě je možné v souladu s § 62 odst. 1 a 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí uplatnit dožádání, aby se ústního jednání o přestupku mladistvého účastnil zaměstnanec obecního úřadu obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu se ústní jednání koná. Pokud však zaměstnancům orgánu sociálně-právní ochrany dětí brání vážné pracovní překážky v tom, aby se účastnili ústního jednání o přestupku spáchaném mladistvým pachatelem, může se ústní jednání uskutečnit i bez jejich přítomnosti (ústní jednání může koneckonců proběhnout i v nepřítomnosti samotného mladistvého, jestliže se k němu nedostavil bez omluvy nebo důležitého důvodu). Obecní úřad obce s rozšířenou působností příslušný podle místa trvalého pobytu mladistvého však v každém případě musí vždy obdržet konečné rozhodnutí správního orgánu v řízení proti mladistvému pachateli přestupku. 

	Povinnost doručit obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností rozhodnutí ve věci přestupku mladistvého je významná vzhledem k tomu, že pokud je mladistvý uznán vinným ze spáchání přestupku, je oprávněn podat odvolání proti rozhodnutí ve prospěch mladistvého také zákonný zástupce nebo opatrovník mladistvého a orgán sociálně-právní ochrany dětí (viz výše). Orgánu sociálně-právní ochrany dětí náleží samostatné obhajovací právo, což znamená, že odvolání proti rozhodnutí o přestupku může podat ve prospěch mladistvého svým jménem a bez ohledu na postup mladistvého a jeho zákonného zástupce. V řízení o přestupcích platí pro odvolací řízení tzv. zásada zákazu reformatio in peius, ze které vyplývá, že v odvolacím řízení nemůže nadřízený správní orgán změnit výrok napadeného rozhodnutí o správním trestu v neprospěch obviněného, stejně jako výrok o náhradě škody anebo výrok o vydání bezdůvodného obohacení (viz § 98 zák. o odpovědnosti za přestupky a řízeních o nich). Pokud se tedy obecní úřad obce s rozšířenou působností rozhodne k tomu, že podá ve prospěch mladistvého odvolání proti rozhodnutí správního orgánu prvního stupně, kterým byl mladistvý uznán vinným ze spáchání přestupku, nehrozí nebezpečí, že by mladistvý mohl z řízení u odvolacího správního orgánu vyjít s přísnějším trestem než z řízení na prvním stupni. 

	Podle § 96 odst. 1 zák. o odpovědnosti za přestupky a řízení o nich platí, že proti rozhodnutí o přestupku, kterým byla vyslovena vina mladistvého, se může v plném rozsahu odvolat pouze mladistvý obviněný. Naproti tomu zákonný zástupce nebo opatrovník mladistvého a orgán sociálně-právní ochrany dětí mohou odvoláním ve prospěch mladistvého napadnout pouze výroky o vině, o správním trestu, o ochranném opatření a o nároku na náhradu škody nebo nároku na vydání bezdůvodného obohacení (nemohou tudíž napadnout např. výrok o náhradě nákladů řízení). Další omezení se týká obsahu odvolání. Zatímco obviněný mladistvý může v odvolání i v průběhu odvolacího řízení uvádět nové skutečnosti a důkazy, jeho zákonný zástupce nebo opatrovník a orgán sociálně-právní ochrany dětí mohou ve svých vyjádřeních uvádět nové skutečnosti nebo důkazy jen ve vztahu k těm novým skutečnostem nebo důkazům, které uvedl v odvolání nebo během odvolacího řízení obviněný (§ 97 z. s. m.). 

	Ve vztahu k dětem mladším 15 let, u kterých nemůže vzniknout odpovědnost za přestupek, neupravuje zákon o odpovědnosti za přestupky a řízení o nich žádná zvláštní opatření, jež by bylo možno těmto dětem uložit mimo přestupkové řízení za protiprávní čin, který by jinak byl přestupkem. Pokud však správní orgán příslušný k projednání přestupku odloží usnesením věc z toho důvodu, že podezřelý z přestupku v době spáchání skutku nedovršil 15. rok svého věku, je povinen tuto skutečnost oznámit orgánu sociálně-právní ochrany dětí a zákonnému zástupci nebo opatrovníkovi dítěte (§ 76 odst. 6 zák. o odpovědnosti za přestupky a řízení o nich). V oznámení o odložení věci pro nedostatek věku uvede informace o všech podstatných skutečnostech, které správní orgán při prověřování protiprávního skutku dítěte mladšího 15 let zjistil. Stejný postup je upraven i pro situaci, kdy až po zahájení řízení správní orgán usnesením zastaví řízení o přestupku z důvodu nedostatku věku pachatele přestupku (§ 86 odst. 6 zák. o odpov. za přestupky). Je pak na posouzení rodičů a příslušného orgánu sociálně-právní ochrany, jak tyto informace vyhodnotí a zareagují na ně. Orgán sociálně-právní ochrany musí v souladu s § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí vyhodnotit, zda protiprávní skutek dítěte mladšího 15 let, který by jinak byl přestupkem, je způsobilý nepřiměřeně ohrozit vývoj dítěte. Jako postačující přitom mohou být posouzena výchovná opatření, k nimž přistoupí rodiče v rámci výkonu své rodičovské odpovědnosti podle § 857 a § 884 obč. zák. Pokud nikoliv, může orgán sociálně-právní ochrany přistoupit k projednání věci s dítětem mladším 15 let, a jestliže by ani toto projednání nepostačovalo, může obecní úřad obce s rozšířenou v nejzávažnějších případech zahájit řízení o uložení výchovného opatření podle § 13 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

Související ustanovení: 

 § 6 písm. c) - pojem ohroženého dítěte, § 31 - sociální kuratela pro děti a mládež, § 32 odst. 4 písm. b) - zvláštní úkoly sociální kurately, § 62 odst. 1, 5 - dožádání mezi orgány sociálně-právní ochrany dětí 

Související předpisy: 

 čl. 40 Úmluvy o právech dítěte (sdělení MZV č. 104/1991 Sb.), 

 § 3 odst. 1, 3, 4, § 5 odst. 2, § 9 odst. 1, § 15-20, § 21, § 23 odst. 2, § 24, § 27, § 37, § 40, § 41 odst. 1, § 46 odst. 2, § 48, § 52, § 53, § 54 odst. 1, 3, 4, § 55, § 56, § 60, § 64 odst. 2, 3, § 67, § 72 odst. 1, § 73, § 81, § 83 odst. 1, § 84 odst. 1, § 85 odst. 1, § 86 odst. 1, § 87 odst. 1, § 90 a násl., § 93 odst. 1, 5, 10, § 94 z. s. m., 

 § 12 odst. 1, § 36, § 99 tr. zákoníku, 

 tr. řád, 

 § 16 zák. č. 109/2002 Sb., 

§ 56, § 57, § 58, § 59, § 72, § 76, § 82, § 86, § 91, § 92 a § 96 až 98 zák. o odpov. za přestupky, 

§ 857, § 884 obč. zák. 

 § 34 

(Součinnost kurátora pro děti a mládež s věznicemi [1-5], popřípadě ústavy pro výkon zabezpečovací detence [5]) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: [Obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností] se stanovuje povinnost spolupracovat se zařízeními, v nichž se vykonává ústavní výchova, ochranná výchova nebo s věznicemi, a tak průběžně řešit problémy dítěte umístěného v těchto ústavech nebo věznicích. Tato povinnost stanovená [obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností] představuje také určité preventivní opatření ve vztahu k dětem uvedeným v § 6 návrhu proto, že v rámci této spolupráce lze řešit celou řadu problémů, které mohou nastat po ukončení pobytu dítěte v ústavu nebo věznici. Pokud je dítě ve výkonu vazby nebo výkonu trestu odnětí svobody, stanoví se [obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností] přímo zákonem povinnost pravidelně dítě navštěvovat a jeho problémy projednávat. 

	K zák. č. 134/2006 Sb.: V rámci sociálně-právní ochrany se stanoví i povinnosti orgánů sociálně-právní ochrany pro případ výkonu trestu odnětí svobody. Je nezbytné, aby zaměstnanec orgánu sociálně-právní ochrany vykonávající návštěvu dětí ve výkonu trestu odnětí svobody měl možnost seznámit se s dokumentací, která je věznicí vedena v souvislosti se zabezpečováním přípravy odsouzeného dítěte na budoucí povolání. Toto oprávnění navazuje na povinnost obecního úřadu obce s rozšířenou působností vyjadřovat se na žádost věznice k formě a obsahu přípravy dítěte na budoucí povolání (§ 34 odst. 2 písm. a) zákona). Stejně tak je třeba umožnit nahlížení do dokumentace vedené o dítěti, o které ve věznici pečuje odsouzená nebo obviněná žena. Podle § 34 odst. 2 písm. b) zákona se orgán sociálně-právní ochrany vyjadřuje k otázce, zda je výkon péče o dítě ve věznici ku prospěchu dítěte. Obecní úřad obce s rozšířenou působností posléze pravidelně sleduje vývoj dítěte nacházejícího se v péči odsouzené nebo obviněné ženy. Proto musí mít po celou dobu pobytu dítěte s matkou ve věznici přehled o podmínkách a průběhu péče. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: Orgán sociálně-právní ochrany dětí je podle zákona č. 218/2003 Sb., o soudnictví ve věcech mládeže, informován o zadržení, zatčení nebo vzetí do vazby mladistvého. Pokud je mladistvý odsouzen k výkonu trestního opatření odnětí svobody nebo je mu nařízena zabezpečovací detence, je žádoucí, aby orgán sociálně-právní ochrany dětí byl o nástupu do výkonu trestního opatření či do ústavu pro výkon zabezpečovací detence také informován. Kurátor pro děti a mládež navštěvuje mladistvé ve výkonu trestního opatření odnětí svobody a pomáhá jim i po propuštění. Je proto nutné, aby orgán sociálně-právní ochrany dětí byl informován i o propuštění z výkonu trestního opatření odnětí svobody. Pro následnou práci s nezletilým je rovněž žádoucí, aby byl orgán sociálně-právní ochrany dětí informován i o nadcházejícím propuštění nezletilého z věznice nebo z ústavu zabezpečovací detence. 

K § 34 
 
	Základní pravidla pro spolupráci věznic s orgány sociálně-právní ochrany ve vztahu k mladistvým, kteří se nacházejí ve věznici ve výkonu vazby nebo ve výkonu trestního opatření odnětí svobody, jsou upravena v zákoně č. 293/1993 Sb., o výkonu vazby, a v zákoně č. 169/1999 Sb., o výkonu trestu odnětí svobody, ve spojení s prováděcími vyhláškami k těmto zákonům. Hlavní principy výkonu vězeňství u nezletilých dětí, ze kterých musí vnitrostátní zákonná úprava vycházet, jsou však zakotveny již v čl. 37 Úmluvy o právech dítěte. Úmluva o právech dítěte zejména stanoví, že uvěznění dítěte se používá pouze jako krajní opatření a na nejkratší nutnou dobu. S každým dítětem zbaveným osobní svobody musí být zacházeno s lidskostí, s úctou k jeho vrozené důstojnosti a způsobem, který bere ohled na věk a potřeby dítěte. Nezletilé dítě musí být ve věznici umístěno odděleně od dospělých obviněných nebo odsouzených a musí mít právo udržovat písemný a přímý styk se svou rodinou. Každé nezletilé dítě zbavené osobní svobody má také zaručeno právo okamžitého přístupu k právní nebo jiné odpovídající pomoci. 

	Zákonná úprava platná v České republice plně respektuje principy vyjádřené v Úmluvě o právech dítěte, když zákon o soudnictví ve věcech mládeže uplatňuje zásadu posloupnosti ukládaných opatření a způsobů řešení trestné činnosti mladistvých (tzv. zásada subsidiarity trestního postihu). Z této zásady vyplývá, že trestní opatření nepodmíněného odnětí svobody představuje u mladistvých výjimečné a nejzazší opatření (ultima ratio) trestněprávního postihu, nelze-li sledovaného účelu dosáhnout uložením výchovných a ochranných opatření mladistvému anebo uložením alternativních trestních opatření, která nejsou spojena s omezením svobody mladistvého (např. obecně prospěšné práce, domácí vězení, podmíněné odsouzení). Trestní sazby odnětí svobody stanovené v trestním zákoníku pro dospělé pachatele trestných činů se u mladistvých snižují na polovinu, přičemž horní hranice trestní sazby nesmí převyšovat pět let a dolní hranice jeden rok. Mladistvým nelze za jejich provinění uložit výjimečný trest (odnětí svobody na doživotí nebo odnětí svobody od 20 do 30 let), avšak v případě, že mladistvý spáchal provinění, za které trestní zákoník dovoluje uložit dospělému pachateli výjimečný trest, může soud pro mládež namísto výjimečného trestu uložit mladistvému odnětí svobody v rozpětí 5 až 10 let. Uložení odnětí svobody mladistvému v trvání 5 až 10 let však musí být odůvodněno mimořádně vysokou závažností spáchaného provinění, a to vzhledem k zvlášť zavrženíhodnému způsobu provedení činu nebo k zvlášť zavrženíhodné pohnutce nebo vzhledem k zvlášť těžkému a těžko napravitelnému následku provinění. Rovněž tak omezení svobody ve formě vzetí do vazby mladistvého je zákonem vnímáno jako krajní zajišťovací opatření na nejnutnější dobu, nelze-li účelu dosáhnout jiným opatřením, např. dohledem, slibem, peněžitou zárukou nebo umístěním mladistvého do péče důvěryhodné osoby. V souladu s tím podléhá i trvání vazby mladistvého striktním omezením, když vazba mladistvého nesmí zásadně trvat déle než 2 měsíce a v případě zvlášť závažných provinění nejdéle 6 měsíců. Pouze výjimečně může být vazba mladistvého prodloužena až o další dva měsíce a v řízení o zvlášť závažném provinění až o dalších šest měsíců, pokud nebylo možné pro obtížnost věci nebo z jiných závažných důvodů trestní stíhání v této lhůtě skončit a propuštěním mladistvého na svobodu hrozí, že bude zmařeno nebo podstatně ztíženo dosažení účelu trestního stíhání. K takovému prodloužení však může dojít pouze jednou v přípravném řízení a jednou v řízení před soudem pro mládež. Maximální doba trvání vazby u mladistvého tak činí 6 měsíců a v případě zvlášť závažného provinění 18 měsíců. Státní zástupce a soud pro mládež jsou povinni při přezkoumávání důvodů vazby postupovat ve vzájemné součinnosti. 

	Na tomto místě je nutné znovu upozornit na ve své podstatě nezákonnou praxi, kdy je omezení svobody mladistvého dosaženo mimo trestní řízení, a to nahrazením opatření podle zákona o soudnictví ve věcech mládeže opatřením rodinného práva, tedy nahrazením vazby tzv. rychlým předběžným opatřením podle § 924 obč. zák. a § 452 a násl. z. ř. s. a nahrazením ochranné výchovy výchovou ústavní, které má však pro dotčenou osobu totožný účinek spočívající v umístění ve stejném druhu zařízení a za prakticky stejných podmínek. Takový postup může mít povahu buď dvojího trestání anebo obcházení trestněprávních předpisů a jejich základní zásady, že není trestu bez zákona (k tomu blíže srov. výklad k § 33 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí výše). 

	Mladiství musí být ve výkonu vazby nebo ve výkonu trestního opatření odnětí svobody umístěni ve zvláštních odděleních věznic nebo ve specializované věznici pro mladistvé, tj. odděleně od dospělých obviněných nebo odsouzených. Soud pro mládež může rozhodnout o tom, že se mladistvý ve výkonu odnětí svobody přeřadí do oddělení nebo do věznice pro dospělé odsouzené nejdříve poté, kdy mladistvý dovrší 19. rok svého věku. Při rozhodování o případném přeřazení je soud pro mládež povinen přihlédnout zejména k dosaženému stupni převýchovy mladistvého a k délce zbytku trestního opatření odnětí svobody (§ 79 z. s. m.). I v případě, kdy soud pro mládež ukládá nepodmíněné odnětí svobody mladistvému, který již dovršil 19. rok věku, může být mladistvý zařazen k výkonu odnětí svobody do specializovaného oddělení nebo věznice pro mladistvé, ledaže soud s přihlédnutím k délce ukládaného odnětí svobody a ke stupni a povaze narušení mladistvého rozhodne, že mladistvý vykoná odnětí svobody ve věznici pro ostatní odsouzené. 

K odst. 1 a 2 
 
	V případě mladistvých ve výkonu vazby nebo výkonu trestního opatření odnětí svobody spolupracují obecní úřady obcí s rozšířenou působností zejména se sociálními zaměstnanci Vězeňské služby, kteří jsou ve věznicích vyčleněni pro poskytování sociálních služeb obviněným a odsouzeným. Tito sociální pracovníci věznic poskytují mladistvým zejména sociální poradenství a jsou v kontaktu s kurátory pro děti a mládež, kteří jsou v rámci obecního úřadu obce s rozšířenou působností pověřeni zajišťováním sociální kurately v rozsahu podle § 31 a § 32 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Sociální pracovníci věznic samozřejmě úzce spolupracují také s rodiči mladistvého nebo jinými osobami odpovědnými za výchovu dítěte. 

	Pokud jde o vzdělávání mladistvého ve věznici, věznice je zejména povinna zabezpečit mladistvému plnění povinné školní docházky, pokud ji mladistvý nedokončil. Ohledně dalšího vzdělávání mladistvého po ukončení povinné školní docházky se stanoví forma a zaměření přípravy mladistvého na budoucí povolání v rámci programu zacházení s mladistvým. Cílem je zabezpečit mladistvému získání takové pracovní kvalifikace, která je nezbytná pro jeho soběstačný život. K formě a obsahu přípravy mladistvého na budoucí povolání požádá věznice o vyjádření zákonného zástupce mladistvého, pokud s mladistvým ve výkonu trestu udržuje styk, a příslušný orgán sociálněprávní ochrany dětí (obecní úřad obce s rozšířenou působností). Vyjádření rodičů a orgánů sociálně-právní ochrany dětí však není pro věznici závazné. Možnosti přípravy na budoucí povolání z hlediska předpokladů a schopností mladistvého může kurátor pro děti a mládež projednat s mladistvým i během návštěvy ve věznici (viz níže komentář k odst. 3). Naopak k zařazení mladistvého do práce se vyjádření zákonného zástupce mladistvého ani orgánu sociálně-právní ochrany dětí již vůbec nevyžaduje. Pro mladistvého je účast na stanovené formě vzdělávání a dalších určených aktivitách, které jsou obsaženy v programu zacházení s mladistvým, povinná, pokud to nevylučuje zdravotní stav mladistvého. Po dobu plnění povinné školní docházky nebo po dobu další přípravy na budoucí povolání se mladistvý nezařazuje do práce a jeho vzdělávání se uskutečňuje formou denního studia. 

	Další skupinou dětí, které se nacházejí ve věznici a na které se zaměřuje pozornost obecního úřadu obce s rozšířenou působností, jsou děti, o které ve věznici osobně pečuje odsouzená nebo obviněná žena. V případě matek odsouzených k nepodmíněnému trestu odnětí svobody může ředitel věznice odsouzené ženě na její žádost povolit, aby ve výkonu trestu měla u sebe a starala se o své dítě zpravidla do 3 let věku, pokud takové dítě nebylo soudem svěřeno do náhradní péče jiné fyzické osobě a jestliže takový postup umožňují podmínky ve věznici a osobnostní předpoklady odsouzené ženy. Před rozhodnutím o žádosti odsouzené matky si ředitel věznice musí vyžádat posouzení lékaře a klinického psychologa a vyjádření orgánu sociálně-právní ochrany dětí (obecního úřadu obce s rozšířenou působností), zda je takový postup ve prospěch dítěte. Při rozhodování o povolení odsouzené ženě mít u sebe a starat se o nezletilé dítě přihlíží ředitel věznice k tomu, zda matka o své dítě nebo jiné své děti předtím, než byla odsouzena, řádně pečovala, dále zda má dostatek vlastních finančních prostředků, aby o dítě mohla řádně pečovat, a rovněž k tomu, zda má možnost se o dítě starat po propuštění z výkonu trestu. 

	Proti zamítavému rozhodnutí ředitele věznice může odsouzená žena podat stížnost ke generálnímu řediteli Vězeňské služby. Ředitel věznice může následně rozhodnout také o zrušení povolení, aby odsouzená matka měla u sebe ve výkonu trestu své dítě a starala se o ně, a to na základě negativního vyjádření lékaře nebo klinického psychologa anebo orgánu sociálně-právní ochrany dětí k dalšímu pobytu dítěte s matkou ve věznici. O tomto rozhodnutí pak ředitel věznice musí neprodleně informovat okresní soud a orgán sociálně-právní ochrany dětí, v jejichž obvodu se věznice nachází, aby mohla být zajištěna návazná péče o dítě a aby v případě potřeby bylo vydáno rozhodnutí soudu o tom, že se dítě svěřuje do náhradní péče jiné osobě odpovědné za výchovu dítěte, případně do náhradní péče určeného zařízení. 

	Pro výkon trestu odnětí svobody odsouzených matek s nezletilými dětmi je určeno specializované oddělení ve věznici ve Světlé nad Sázavou, které má kapacitu pro 15 odsouzených matek s celkovým počtem 20 dětí. Odsouzená matka má dítě u sebe v samostatné ložnici, v níž je pro dítě postel s matrací, přebalovací stůl, skříň na dětské prádlo a kosmetiku, ohrádka a umyvadlo. Základem programu zacházení je u odsouzené matky, které bylo povoleno mít u sebe a starat se o své dítě, celodenní péče o dítě, která zahrnuje přípravu stravy, zajištění hygieny, praní, žehlení, úklidu a aktivní trávení času s dítětem formou vycházek, her, výtvarných, hudebních a sportovních činností odpovídajících věku dítěte. Odsouzené matky, kterým bylo povoleno, aby ve výkonu trestu měly u sebe a staraly se o své děti, mohou také nosit vhodný vlastní oděv a obuv podle svého uvážení. Zdravotní péči o dítě, o které matka pečuje ve věznici, zajišťuje Vězeňská služba zpravidla na základě smlouvy s příslušným zdravotnickým zařízením. Veškeré potřeby pro dítě zajišťuje odsouzená matka z vlastních prostředků, tj. nejsou hrazeny z prostředků Vězeňské služby. 

	Pokud se jedná o obviněnou ženu ve výkonu vazby, má tato žena právo osobně pečovat ve věznici o dítě, které se jí narodilo během výkonu vazby, není-li soudem rozhodnuto o svěření tohoto dítěte do náhradní péče jiné fyzické osoby odpovědné za výchovu nebo do náhradní péče určeného zařízení. O narození dítěte během výkonu vazby obviněné ženy musí věznice neprodleně informovat okresní soud a orgán sociálně-právní ochrany dětí, v jehož obvodu se vazební věznice nachází. V ostatních případech může ředitel věznice na žádost obviněné ženy rozhodnout, že se jí povoluje mít u sebe své dítě a starat se o ně zpravidla po dobu do jednoho roku věku. Obdobně jako v případě odsouzených matek si ředitel věznice před svým rozhodnutím vyžádá posouzení ošetřujícího lékaře a příslušného orgánu sociálně-právní ochrany dětí (obecní úřad obce s rozšířenou působností). 

	Odsouzená žena, která před nástupem do výkonu trestu odnětí svobody řádně pečovala o své nezletilé dítě, může požádat o to, aby jí bylo prodlouženo přerušení výkonu trestu až o 10 dnů v kalendářním roce, a to za účelem návštěvy dítěte, které se nachází v náhradní péči jiné fyzické osoby nebo v péči zařízení. Doba přerušení výkonu trestu, kterou může ředitel věznice formou odměny standardně přerušit až na 20 dnů během kalendářního roku, tak může u odsouzené matky činit celkem až 30 dnů v kalendářním roce. Doba přerušení se přitom započítává do doby výkonu trestu. Rovněž k prodloužení doby přerušení výkonu trestu odnětí svobody u odsouzené matky z důvodu návštěvy dítěte si musí věznice vyžádat předchozí vyjádření obecního úřadu obce s rozšířenou působností, který je příslušný podle místa trvalého pobytu dítěte. 

K odst. 3, 4 a 5 
 
	Mladistvý ve výkonu vazby má právo přijímat návštěvy ve věznici jednou za týden, zatímco mladistvý ve výkonu trestního opatření odnětí svobody má ze zákona právo přijímat návštěvy na dobu 5 hodin během jednoho kalendářního měsíce. Do rozsahu návštěv, na které má mladistvý ve věznici právo, se však nezapočítávají návštěvy pověřeného zaměstnance obecního úřadu obce s rozšířenou působností (kurátora pro děti a mládež), který je povinen navštěvovat mladistvého ve výkonu vazby a ve výkonu odnětí svobody nejméně jednou za 3 měsíce. Návštěvy pracovníka orgánu sociálně-právní ochrany mají specifický a nezastupitelný účel - návštěvy jsou součástí sociální práce s dítětem a umožňují v pravidelných intervalech projednat nejen aktuální potřeby a problémy dítěte, ale rovněž jeho vyhlídky a další osud po propuštění z vazby nebo z výkonu trestu. Během návštěvy zaměstnance orgánu sociálně-právní ochrany dětí u mladistvého ve věznici by měla být projednána zejména aktuální situace mladistvého, komunikace mladistvého s rodiči nebo jinými osobami odpovědnými za výchovu, průběh a forma vzdělávání mladistvého ve věznici a v neposlední řadě také řešení situace mladistvého po jeho propuštění z výkonu vazby nebo z výkonu odnětí svobody z hlediska zajištění návazné péče o dítě, vhodného bydlení, přípravy na budoucí povolání, zaměstnání nebo uplatnění nároků v oblasti sociálního zabezpečení. Zaměstnanec obecního úřadu obce s rozšířenou působností je oprávněn při návštěvě ve věznici hovořit s mladistvým bez přítomnosti třetí osoby. 

	Vedle návštěv mladistvých ve výkonu vazby a ve výkonu trestu odnětí svobody musí zaměstnanci obecního úřadu obce s rozšířenou působnosti sledovat vývoj dítěte, o které pečuje ve věznici odsouzená nebo obviněná matka, a dítě pravidelně navštěvovat. S matkou dítěte je během těchto návštěv probírán nejen průběh péče o dítě ve věznici a zdravotní stav dítěte, ale je s ní konzultována rovněž otázka dalšího zabezpečení péče o dítě, zejména po ukončení vazby nebo trestu odnětí svobody, včetně zabezpečení vhodného bydlení pro matku s dítětem, a matce se poskytuje rovněž poradenství a pomoc při uplatňování nároků v oblasti sociálního zabezpečení. 

	Zákonem stanovená frekvence návštěv mladistvého a dítěte ve věznici alespoň jednou za 3 měsíce představuje nejvýše přípustný interval mezi jednotlivými návštěvami zaměstnance obecního úřadu obce s rozšířenou působností, nicméně návštěvy ve věznici mohou být podle potřeby vykonávány i častěji, zejména pokud samotný mladistvý nebo odsouzená matka požádají orgán sociálně-právní ochrany dětí o pomoc při řešení nějaké záležitosti. Věznice jsou za účelem realizace návštěvy povinny zajistit zaměstnanci obecního úřadu obce s rozšířenou působností přístup do věznice a umožnit mu styk s mladistvým ve výkonu vazby nebo ve výkonu trestu, případně s dítětem v péči odsouzené či obviněné ženy. V rámci své návštěvy ve věznici může zaměstnanec obecního úřadu obce s rozšířenou působností požádat rovněž o nahlédnutí do dokumentace věznice týkající se vzdělávání dítěte (program zacházení s mladistvým) a do dokumentace vztahující se k péči odsouzené nebo obviněné matky o dítě. Zaměstnanec musí být pro účely návštěvy ve věznici vybaven zvláštním oprávněním vydaným obecním úřadem obce s rozšířenou působností, v němž musí být uvedeno jméno, příjmení a další osobní údaje zaměstnance obecního úřadu a vymezena činnost, kterou bude tento zaměstnanec ve věznici vykonávat. Věznice pak může požadovat, aby mu zaměstnanec pověřený vykonáním návštěvy uvedené zvláštní oprávnění předložil. 

	Návštěva dítěte nacházejícího se ve výkonu vazby, kterou je zaměstnanec obecního úřadu obce s rozšířenou působností povinen uskutečnit nejméně jednou za 3 měsíce, se neřídí omezujícími podmínkami stanovenými pro realizaci návštěvy obviněných ve vazbě zákonem o výkonu vazby (§ 14 odst. 1, 2). Návštěvu zaměstnance obecního úřadu obce s rozšířenou působností u obviněného dítěte ve věznici tak nelze vázat na souhlas nebo povolení orgánů činných v trestním řízení. To platí i pro návštěvy dítěte, u kterého rozhodl soud o vzetí do vazby z důvodu uvedeného v § 67 písm. b) tr. řádu, tedy z obavy, že obviněný bude působit na dosud nevyslechnuté svědky nebo spoluobviněné nebo jinak mařit objasňování skutečností závažných pro trestní stíhání (tzv. koluzní vazba). Ustanovení § 14 odst. 2 zákona č. 293/1993 Sb., o výkonu vazby, sice předpokládá, že u obviněných, u nichž byla nařízena právě koluzní vazba, stanoví státní zástupce, resp. soudce podmínky pro uskutečnění návštěvy, a to zejména termín návštěvy, okruh osob a přítomnost orgánu činného v trestním řízení, avšak dané ustanovení je speciální normou pouze ve vztahu k předcházejícímu odstavci 1, to znamená, že dopadá pouze na návštěvy, na jejichž přijetí má obviněný v souladu s § 14 odst. 1 právo. Návštěvy uskutečňované na základě zákona o sociálně-právní ochraně dětí jsou obligatorními návštěvami, uskutečňují se tedy povinně ze zákona a orgány činné v trestním řízení nemají možnost zasahovat do výkonu zákonem stanovených povinností orgánů sociálně-právní ochrany a nějakým způsobem je modifikovat. 

	Jestliže návštěvu zaměstnance obecního úřadu obce s rozšířenou působností ve věznici nelze podmiňovat souhlasem orgánů činných v trestním řízení na základě ustanovení zákona o výkonu vazby, tím méně přichází něco takového v úvahu s odkazem na ustanovení prováděcí vyhlášky č. 109/1994 Sb., kterou se vydává řád výkonu vazby. Nelze přitom aplikovat ani § 16 odst. 2 vyhlášky č. 109/1994 Sb., který upravuje předvádění obviněných s nařízenou koluzní vazbou k pověřeným osobám vykonávajícím duchovenskou činnost, k sociálním zaměstnancům oprávněným poskytovat obviněným sociální služby a k úředníkům Probační a mediační služby. Kromě toho, co již bylo uvedeno výše, je dalším důvodem vylučujícím aplikaci tohoto ustanovení na návštěvy podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí i skutečnost, že zaměstnanec obecního úřadu obce s rozšířenou působností nespadá při realizaci těchto návštěv do žádné kategorie osob vyjmenovaných v § 16 odst. 2 vyhlášky č. 109/1994 Sb. Je třeba zdůraznit, že v této situaci nemá ani postavení sociálního zaměstnance poskytujícího sociální služby, i když mezi tyto zaměstnance je v § 2 odst. 1 vyhlášky č. 109/1994 Sb. zařazen také koordinátor péče o občany společensky nepřizpůsobené obecního úřadu obce s rozšířenou působností. Návštěvy podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí se totiž uskutečňují v rámci poskytování sociálně-právní ochrany dětí, přičemž sociálně-právní ochrana nepatří mezi sociální služby ve smyslu zákona o sociálních službách, a proto zaměstnanec orgánu sociálně-právní ochrany není při těchto návštěvách sociálním zaměstnancem v pojetí § 2 odst. 1 vyhlášky č. 109/1994 Sb. 

	V souladu s § 32 odst. 4 písm. f) zák. o soc.-práv. ochraně dětí je kurátor pro děti a mládež povinen při výkonu sociální kurately zajistit i po dosažení zletilosti návaznou péči dětem, které byly ještě v době nezletilosti vzaty do vazby nebo nastoupily výkon odnětí svobody. Osobní působnost kurátora pro děti a mládež tak v tomto případě vybočuje z obecného kritéria stanoveného v § 2 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, podle kterého se sociálně-právní ochrana poskytuje nezletilým dětem, tj. pouze osobám do dosažení 18 let věku. Při sociální práci se zletilým mladistvým ve výkonu vazby nebo ve výkonu odnětí svobody by však kurátor pro děti a mládež měl již úzce spolupracovat s kurátorem pro dospělé, který je zařazen v obecním úřadu obce s rozšířenou působností, a konzultovat s ním postup při zajištění návazné péče o mladistvého po jeho propuštění z věznice a rovněž otázku toho, který z těchto zaměstnanců obecního úřadu obce s rozšířenou působností bude vykonávat návštěvy zletilého mladistvého ve věznici, jak často apod. 

	Vedle věznice se mohou mladiství starší 15 let nacházet rovněž v ústavu pro výkon zabezpečovací detence se zvláštní ostrahou a s léčebnými, psychologickými, vzdělávacími, pedagogickými, rehabilitačními a činnostními programy, které je spravováno Vězeňskou službou České republiky, a to na základě rozhodnutí soudu pro mládež o uložení zabezpečovací detence jako ochranného opatření podle § 21 z. s. m. ve spojení s § 100 tr. zákoníku. Soud pro mládež může uložit zabezpečovací detenci v případě, že mladistvý spáchal provinění ve stavu zmenšené příčetnosti, ve stavu vyvolaném duševní poruchou nebo se ve stavu nepříčetnosti dopustil činu jinak trestného, a to za předpokladu, že je pobyt mladistvého na svobodě nebezpečný a nelze očekávat, že by uložené ochranné léčení s přihlédnutím k povaze duševní poruchy a možnostem působení na pachatele vedlo k dostatečné ochraně společnosti. Zabezpečovací detence trvá, dokud to vyžaduje ochrana společnosti, avšak soud nejméně jednou za šest měsíců přezkoumává, zda u mladistvého trvají důvody pro její další pokračování. Soud také může zabezpečovací detenci změnit na ústavní ochranné léčení. Na rozdíl od mladistvých ve věznicích není příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí povinen provádět pravidelné návštěvy mladistvého chovance v detenčním ústavu nejméně jednou za 3 měsíce, nicméně ústav je povinen umožnit orgánu sociálně-právní ochrany dětí průběžný kontakt s chovancem mladším 18 let a umožnit zaměstnanci obce s rozšířenou působností zařazenému do obecního úřadu pověřeného zajišťováním sociálně-právní ochrany navštěvovat chovance mladšího 18 let v ústavu a hovořit s ním bez přítomnosti třetí osoby. Mladistvému chovanci, který dosud neukončil základní školní vzdělání, se v detenčním ústavu vždy umožní, aby získal základní vzdělání v kurzu pro získání základního vzdělání. Chovanci, u něhož to dovoluje jeho zdravotní stav, se rovněž umožní získání i středního vzdělání. Ředitel ústavu rozhoduje o zařazení mladistvého chovance do odpovídajícího vzdělávacího programu na základě písemného vyjádření lékaře nebo psychologa, přičemž vyjádření orgánu sociálně-právní ochrany dětí se v tomto případě nevyžaduje. 

Související ustanovení: 

 § 6 písm. c), d) - pojem ohroženého dítěte, § 32 odst. 4 písm. b), c), d), e) a f) - zvláštní úkoly sociální kurately 

Související předpisy: 

 čl. 37, 40 Úmluvy o právech dítěte, 

 z. s. m., 

 tr. zákoník, 

 tr. řád, 

zák. o odpov. za přestupky, 

 § 60, § 61, § 65, § 67, § 68 zák. č. 169/1999 Sb., o výkonu trestu odnětí svobody, 

 § 25, § 26, § 26a, § 28a zákona č. 293/1993 Sb., o výkonu vazby, 

 § 5, § 91 vyhlášky č. 345/1999 Sb., kterou se vydává řád výkonu trestu odnětí svobody, 

 § 57, § 78a vyhlášky č. 109/1994 Sb., kterou se vydává řád výkonu vazby 

§ 15, § 22, § 41 zákona č. 129/2008 Sb., o výkonu zabezpečovací detence 
 
HLAVA VIII 

SOCIÁLNĚ-PRÁVNÍ OCHRANA VE VZTAHU K CIZINĚ 

 § 35 

(Působnost Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Ochranu práv a zájmů dítěte ve vztahu k cizině bude zajišťovat Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí. Navrhovaný § 35 vymezuje kompetence tohoto Úřadu. Uvedený Úřad bude plnit řadu významných úkolů v oblasti sociálně-právní ochrany dětí nejen na základě tohoto zákona, ale zejména na základě mezinárodních smluv, jimiž je Česká republika vázána. 

	Významnou působnosti Úřadu je jednání či zajišťování kontaktů s orgány nebo jinými subjekty v cizině, které vykonávají obdobnou činnost jako tento Úřad. Kromě zprostředkování osvojení se jedná o zajišťování různých dokladů, pomoc při uplatňování některých nároků (zejména výživné), jednání s různými úřady v cizině ve věci práv a oprávněných zájmů dítěte apod. Úřad (který nahrazuje dosavadní Ústředí pro sociálně právní ochranu mládeže) má možnost využít pro svoji činnost kontakty na příslušné orgány a jiné subjekty v zahraničí, které jsou zárukou kvalitního zabezpečení ochrany dítěte ve vztahu k cizině. 

	K zák. č. 272/2001 Sb.: Většinu údajů, které se zjišťují v rámci sociálně-právní ochrany, dětí tvoří osobní údaje, které by mohly být podle § 27 zákona č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů a o změně některých zákonů, předávány do ciziny jen se souhlasem Úřadu pro ochranu osobních údajů, přičemž uvedený zákon počítá s tím, že tohoto souhlasu není třeba, jestliže tak stanoví zvláštní zákon. Vzhledem k tomu, že v zájmu ochrany dětí je třeba některé údaje sdělovat do ciziny neprodleně, stanoví se předloženým návrhem, že souhlasu uvedeného úřadu není v těchto případech třeba. 

	K zák. č. 57/2005 Sb.: V souvislosti s transpozicí Směrnice 2003/9/ES je potřeba provést i novelizaci zákona č. 359/1999 Sb., o sociálně - právní ochraně dětí, ve znění pozdějších předpisů, doplněním § 35 odst. 2. Navrhovaná úprava reaguje na čl. 19 odstavec 3 citované směrnice, kde se členským státům ukládá v nejlepším zájmu dítěte, které se nachází na území České republiky bez doprovodu zákonného zástupce, se vynasnažit nalézt členy jeho rodiny. 

	K zák. č. 134/2006 Sb.: Do vymezení působnosti Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí v zákoně je nezbytné doplnit, že při provádění mezinárodních smluv plní vedle funkce přijímajícího a odesílajícího orgánu rovněž funkci ústředního orgánu. Úřad již dnes tuto funkci plní podle řady mezinárodních smluv týkajících se sociálně-právní ochrany dětí (Úmluva o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí, Úmluva o ochraně dětí a spolupráci při mezinárodním osvojení, Evropská úmluva o uznávání a výkonu rozhodnutí o výchově dětí a obnovení výchovy dětí, Úmluva o pravomoci orgánů, použitelném právu, uznávání, výkonu a spolupráci ve věcech rodičovské zodpovědnosti a opatření k ochraně dětí). 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: Jednou z agend, kterou Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí vykonává, je řešení výživného v případech, kdy povinný žije v cizině. Osobou povinnou výživou nemusí být jen rodič, ale může to být i jiný příbuzný, proto je rozšiřován okruh osob, po kterých Úřad pomáhá v cizině pátrat a zjišťovat jejich majetkové poměry v souvislosti se stanovením a vymáháním výživného. Toto je v souladu rovněž s Nařízením Rady ES č. 4/2009 ze dne 18. prosince 2008 o příslušnosti, rozhodném právu, znávání a výkonu rozhodnutí a o spolupráci ve věcech vyživovacích povinností. 

	Ustanovení říká, že Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí je ústředním orgánem podle nařízení Rady ES č. 4/2009 ze dne 18. prosince 2008 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a o spolupráci ve věcech vyživovacích povinností. Rovněž je z důvodu přetrvávajících kompetenčních nejasností zakotveno, že překlady listin potřebných pro výkon působnosti v oblasti sociálně-právní ochrany dětí podle mezinárodních smluv a přímo použitelných předpisů Evropské unie zajišťuje Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí. 

	V případě pátrání po rodinných příslušnících dítěte a povinných osobách žijících v cizině a zjišťování jejich příjmů a majetkových poměrů v souvislosti se stanovením a vymáháním výživného se stanovuje příslušným orgánům a dalším fyzickým a právnickým osobám povinnost poskytnout Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí potřebnou součinnost, obdobně jako v případě součinnosti třetích osob se soudním exekutorem (příslušné orgány jsou např. soudy, orgány státní správy a samosprávy, banky, pojišťovny atd.; údaje, které jsou povinny tyto subjekty poskytnout, pak mohou být např. údaje z katastru nemovitostí, z evidence motorových vozidel a další údaje o majetku povinného výživou). 

K odst. 1 
 
	Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí byl zřízen zákonem o sociálně-právní ochraně dětí s účinností ke dni 1. dubna 2000. Fakticky i právně však plynule navázal na činnost Ústředí pro mezinárodně právní ochranu mládeže, které existovalo od roku 1957 a do roku 2000 spadalo do působnosti Ministerstva spravedlnosti (viz úprava nástupnictví v přechodném ustanovení § 65 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Tradice zajišťování mezinárodněprávní ochrany dětí na území České republiky však sahá až do období I. republiky. Vůbec prvním předchůdcem dnešního Úřadu se již v roce 1930 stala Společnost pro mezinárodní ochranu mládeže v republice Československé se sídlem v Brně, v jejímž čele stály tehdejší právnické kapacity doc. dr. Karel Gerlich a prof. dr. Jaromír Sedláček. V roce 1949 byla Společnost převedena pod správu Krajského národního výboru v Brně a definitivně zanikla k 31. prosinci 1952. Od účinnosti zákona č. 69/1952 Sb., o sociálně právní ochraně mládeže, převzalo plnění úkolů právní ochrany mládeže v poměru k cizině mezinárodní oddělení Úřadovny ochrany mládeže v Brně (úřadovny ochrany mládeže byly zřízeny při lidových soudech). Vládním nařízením č. 73/1956 Sb., o přenesení působnosti úřadoven ochrany mládeže na výkonné orgány národních výborů, pak bylo s účinností od 1. ledna 1957 plněním úkolů ochrany mládeže ve vztahu k cizině pověřeno samostatné Ústředí pro mezinárodněprávní ochranu mládeže v Brně v působnosti Ministerstva spravedlnosti. Od dubna 2000 se Ústředí pro mezinárodně právní ochranu mládeže přeměnilo na Úřad a současně s tím přešla agenda mezinárodněprávní ochrany dětí z působnosti Ministerstva spravedlnosti do působnosti MPSV. 

	Agendu Úřadu je možné rozdělit do tří základních oblastí: 
 
- vymáhání výživného pro děti v České republice od povinných osob žijících v cizině a vymáhání výživného od povinných osob žijících v České republice pro děti v cizině; tato agenda představuje zhruba 80% případů v činnosti Úřadu, 
 
- řešení případů protiprávního přemístění dětí z České republiky do ciziny nebo z ciziny do České republiky (tzv. "mezinárodní únosy dětí"); tato agenda představuje zhruba 15% případů v činnosti Úřadu, 
 
- zprostředkování mezinárodního osvojení, tj. zprostředkování osvojení dětí z České republiky do ciziny a z ciziny do České republiky; tato agenda představuje zhruba 5% případů v činnosti Úřadu. 
 
	Důležitou součástí činnosti Úřadu je poskytování poradenství a právních konzultací, jejichž cílem je předejít řešení problémů soudní cestou a dosáhnout smírného řešení sporů mezi rodiči nebo jinými osobami (zajistit dobrovolné placení výživného, zprostředkovat dohodu o navrácení dítěte do péče oprávněné osoby nebo o úpravě styku oprávněné osoby s dítětem apod.). Úřad jako orgán sociálně-právní ochrany dětí poskytuje primárně ochranu nezletilým osobám mladším 18 let. V některých specifických případech je v oblasti vymáhání výživného povinen zajišťovat pomoc i osobám zletilým uplatňujícím nárok na výživné (výživné náležející zletilému dítěti, výživné mezi manžely, výživné mezi osobami sešvagřenými), a to na základě mezinárodních smluv ratifikovaných Českou republikou (především tzv. newyorská Úmluva o vymáhání výživného v cizině a haagská Úmluva o uznávání a výkonu rozhodnutí o vyživovací povinnosti) nebo na základě přímo použitelného předpisu Evropské unie (nařízení Rady č. 4/2009 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a o spolupráci ve věcech vyživovacích povinností. 

	Ve vztahu k zahraničí je Úřad pověřen plnit za Českou republiku úkoly přijímajícího a odesílajícího orgánu a úkoly ústředního orgánu při provádění mezinárodních smluv týkajících se výživného, mezinárodních únosů dětí, mezinárodního osvojení, uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech rodičovské zodpovědnosti. Úřad plní funkci ústředního orgánu rovněž podle právních předpisů Evropské unie, které se vztahují k rodičovské zodpovědnosti a k výživnému, konkrétně podle 
 
- nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 o soudní příslušnosti, uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a věcech rodičovské zodpovědnosti, 
 
- nařízení Rady (ES) č. 4/2009 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a o spolupráci ve věcech vyživovacích povinností. 
 
	Úlohou ústředního orgánu podle příslušných mezinárodních smluv a předpisů Evropské unie je přijímání žádostí od oprávněných osob, odesílání žádostí oprávněných osob ústředním orgánů v jiných smluvních (členských) státech, poskytování poradenské pomoci, poskytování nezbytné součinnosti na dožádání partnerských ústředních orgánů, poskytování informací o platném právu a výměna informací a zkušeností ohledně uplatňování mezinárodních smluv v praxi. 

	Je třeba konstatovat, že v naprosté většině členských státu Evropské unie i ve většině ostatních států, které jsou smluvní stranou mnohostranných mezinárodních smluv týkajících se ochrany práv dětí, není plněním úkolu ústředního orgánu pověřen specializovaný úřad jako v případě České republiky, ale úkoly ústředního orgánu plní příslušné ministerstvo, většinou ministerstvo spravedlnosti nebo ministerstvo sociálních věcí, v některých případech též ministerstvo školství (viz tabulka níže). Výjimku představuje Slovenská republika, kde zajišťuje úkoly ústředního orgánu specializované Centrum pre medzinárodnoprávnu ochranu detí a mládeže v Bratislavě, což je obdobně jako v České republice dáno zejména historickými důvody. 

 Ústřední orgány pro provádění  Úmluvy o občanskoprávních aspektech mezinárodních 
     únosů dětí a  Úmluvy o ochraně dětí a spolupráci při mezinárodním osvojené 
                                  (vybrané státy)
I----------I--------------------------------I---------------------------------------I
I Stát     I  Úmluva o únosech               I  Úmluva o mezinárodním osvojení        I
I----------I--------------------------------I---------------------------------------I
I Rakousko I Ministerstvo spravedlnosti     I Ministerstvo spravedlnosti            I
I----------I--------------------------------I---------------------------------------I
I Německo  I Ministerstvo spravedlnosti     I Ministerstvo spravedlnosti            I
I----------I--------------------------------I---------------------------------------I
I Polsko   I Ministerstvo spravedlnosti     I Ministerstvo práce a sociální         I
I          I                                I politiky                              I
I----------I--------------------------------I---------------------------------------I
I Maďarsko I Ministerstvo veřejné správy a  I Ministerstvo národních zdrojů         I
I          I justice                        I                                       I
I----------I--------------------------------I---------------------------------------I
I Francie  I Ministerstvo spravedlnosti     I Ministerstvo pro evropské a           I
I          I                                I zahraniční záležitosti                I
I----------I--------------------------------I---------------------------------------I
I Itálie   I Ministerstvo spravedlnosti     I Komise pro mezinárodní osvojení       I
I----------I--------------------------------I---------------------------------------I
I Švédsko  I Ministerstvo zahraničních věcí I Švédský úřad pro mezinárodní osvojení I
I----------I--------------------------------I---------------------------------------I
I Dánsko   I Ministerstvo pro sociální      I Národní sociální odvolací komise      I
I          I záležitosti, děti a integraci  I                                       I
I----------I--------------------------------I---------------------------------------I
I USA      I Ministerstvo zahraničních věcí I Ministerstvo zahraničních věcí +      I
I          I                                I Služba pro občanství a imigraci       I
I----------I--------------------------------I---------------------------------------I

K odst. 2 písm. a) 
 
	Jednou z důležitých povinností Úřadu je výkon funkce ústředního orgánu nebo přijímajícího a odesílajícího orgánu podle mnohostranných mezinárodních smluv, kterými je Česká republika vázána. K jednotlivým mezinárodním smlouvám, na jejichž základě vykonává Úřad svou působnost, následují stručné nejdůležitější informace. 

	Newyorská Úmluva o vymáhání výživného v cizině: Úmluva přijatá Organizací spojených národů, podepsána dne 20. června 1956 v New Yorku, v platnost vstoupila dne 25. května 1957, pro Československo dne 2. listopadu 1958, vyhlášena pod č. 33/1959 Sb. Účelem této Úmluvy je usnadnit vymáhání výživného pro osobu, která žije na území jedné ze smluvních stran (navrhovatel) a uplatňuje nároky vůči jiné osobě, která podléhá soudní pravomoci jiné smluvní strany (odpůrce). Tohoto účelu má být dosaženo prostřednictvím odesílajících a přijímajících orgánů určených všemi smluvními státy. Navrhovatel se může obrátit na odesílající orgán svého státu s žádostí o vymáhání výživného od odpůrce. Žádost musí být doložena všemi doklady vztahujícími se k věci a plnou mocí pro přijímající orgán, aby jednal jménem navrhovatele. Přijímající orgán, který jedná v rozsahu zmocnění daného mu navrhovatelem, podnikne jeho jménem všechny kroky potřebné pro vymáhání výživného, včetně uzavření smíru; je-li to nutné, podá žalobu proti odpůrci a vede řízení o výživném a podnikne potřebné kroky k vykonání rozsudku, týkajícího se placení výživného. 

	Haagská Úmluva o uznání a vykonatelnosti rozhodnutí o vyživovací povinnosti k dětem: Úmluva byla sjednána v rámci zasedání Haagské konference mezinárodního práva soukromého dne 15. dubna 1958, vyhlášena pod č. 14/1974 Sb. Účelem této Úmluvy je zajistit ve vztazích mezi smluvními státy vzájemné uznání a výkon rozhodnutí o žalobách, jejichž předmětem je nárok manželského, nemanželského nebo osvojeného dítěte na výživné, pokud toto dítě neuzavřelo manželství a nedosáhlo věku 21 let. 

	Haagská Úmluva o uznávání a výkonu rozhodnutí o vyživovací povinnosti: Úmluva byla sjednána v Haagu dne 2. října 1973, v platnost vstoupila dne 1. srpna 1976, a to rovněž i pro Československo, vyhlášena pod č. 132/1976 Sb. Tato haagská Úmluva upravuje podmínky pro uznání a výkon rozhodnutí, vydaných soudním nebo správním orgánem smluvního státu o vyživovací povinnosti ze vztahů rodinných, rodičovských, manželských nebo švagrovských, včetně vyživovací povinnosti k dětem narozeným mimo manželství, mezi: 
 
1. osobou, které přísluší nárok na výživné a osobou povinnou poskytovat výživné, nebo 
 
2. osobou povinnou poskytovat výživné a veřejnou institucí, která se domáhá náhrady příspěvku poskytnutého osobě, které přísluší nárok na výživné. 
 
	Haagská Úmluva o mezinárodním vymáhání výživného na děti a dalších druhů vyživovacích povinností vyplývajících z rodinných vztahů a Haagský Protokol o právu rozhodném pro vyživovací povinnosti, které byly sjednány v Haagu dne 23. 11. 2007. Úmluva o mezinárodním vymáhání výživného na děti a dalších druhů vyživovacích povinností vstoupila v platnost dne 1. 1. 2013, byla podepsána a ratifikována Evropskou unií a z tohoto titulu vstoupila v platnost pro všechny členské státy Evropské unie, včetně České republiky, dne 1. 8. 2014 (publikována v Úředním věstníku L 192, 22/07/2011). Zásadní je, že tato úmluva byla podepsána a ratifikována rovněž Spojenými státy americkými (s platností od 1. 1. 2017), a tím pádem je konečně k dispozici smluvní platforma pro vzájemné uznávání rozhodnutí o výživném mezi státy Evropské unie a Spojenými státy americkými. Kromě členských států EU a USA jsou smluvními stranami Haagské úmluvy o mezinárodním vymáhání výživného z roku 2007 rovněž Brazílie, Norsko, Turecko, Ukrajina a některé další státy. Haagský Protokol o právu rozhodném pro vyživovací povinnosti vstoupil v platnost dne 1. 8. 2013 a stejného dne i pro Českou republiku (opět z titulu ratifikace Protokolu Evropskou unií). USA smluvní stranou tohoto Protokolu nejsou. 

	Haagská Úmluva o pravomoci orgánů, použitelném právu, uznávání, výkonu a spolupráci ve věcech rodičovské zodpovědnosti a opatření k ochraně dětí: Přijata v Haagu dne 19. října 1996, vstup v platnost dne 1. ledna 2002, stejným dnem i pro Českou republiku, vyhlášena pod č. 141/2001 Sb. m. s. Cílem této Úmluvy je: 
 
a) určit stát, jehož orgány mají pravomoc přijímat opatření na ochranu osoby nebo majetku dítěte; 
 
b) určit, jakého práva mají tyto orgány při výkonu své pravomoci používat; 
 
c) stanovit právo použitelné na rodičovskou zodpovědnost; 
 
d) zajistit uznávání a výkon těchto opatření na ochranu dětí ve všech smluvních státech; 
 
e) zajistit mezi orgány smluvních států spolupráci nezbytnou k dosažení cílů této úmluvy. 
	Úmluva se vztahuje zejména na opatření týkající se 
 
- přisuzování, výkonu, zrušení nebo omezení rodičovské zodpovědnosti, jakož i jejího delegování; 
 
- práva péče o dítě včetně práv týkajících se péče o osobu dítěte a zejména práva na určení místa bydliště, jakož i osobního styku s dítětem, včetně práva vzít si dítě na omezenou dobu do jiného místa, než je jeho obvyklé bydliště; 
 
- poručnictví, opatrovnictví a obdobných institucí; 
 
- jmenování a funkcí osoby nebo orgánu majících na starosti osobu nebo majetek dítěte, zastupujících dítě nebo pomáhajících mu; 
 
- umístění dítěte do pěstounské rodiny nebo do ústavní péče nebo zajištění péče prostřednictvím "kafala" nebo obdobné instituce; 
 
- dohledu státního orgánu na péči o dítě osobou, která má dítě v péči; 
 
- správy a ochrany majetku dítěte nebo dispozice s ním. 
	Opatření na ochranu osoby nebo majetku dítěte mají pravomoc přijímat zásadně soudní nebo správní orgány toho smluvního státu, ve kterém se nachází obvyklé bydliště dítěte. Při výkonu této pravomoci použijí orgány smluvního státu své vlastní právo. Opatření přijatá orgány jednoho smluvního státu budou zásadně uznána a vykonána ve všech ostatních smluvních státech. Pověřené ústřední orgány jsou povinny navzájem spolupracovat, zajišťovat spolupráci mezi příslušnými orgány svých států za účelem dosažení cílů této haagské Úmluvy a přijímat příslušné kroky k tomu, aby byly zajištěny informace týkající se zákonů a dostupných služeb v jejich státech, které se týkají ochrany dětí. 
	Haagská Úmluva o ochraně dětí a spolupráci při mezinárodním osvojení: Přijata v Haagu dne 29. května 1993, vstup v platnost dne 1. května 1995. Vstup v platnost pro Českou republiku dne 1. června 2000, vyhlášena pod č. 43/2000 Sb. m. s. Tato Úmluva upravuje pravidla pro zprostředkování mezinárodního osvojení dítěte. Cílem Úmluvy je 
 
a) vytvořit záruky, aby se mezinárodní osvojení uskutečňovala v nejlepším zájmu dítěte a respektovala jeho základní práva uznávaná mezinárodním právem; 
 
b) vytvořit systém spolupráce mezi smluvními státy zajišťující, aby byly tyto záruky respektovány, a tak se předcházelo únosům, prodeji a obchodování s dětmi; 
 
c) zabezpečit ve smluvních státech uznávání osvojení uskutečněných v souladu s Úmluvou. 
	Úmluva se použije v případech, kdy dítě, jehož obvyklé bydliště je v jednom smluvním státě ("stát původu"), bylo přemístěno, je přemisťováno nebo má být přemístěno do jiného smluvního státu ("přijímající stát") buď po svém osvojení ve státě původu manželi, nebo jednou osobou s obvyklým bydlištěm v přijímajícím státě, nebo za účelem takového osvojení v přijímajícím státě, nebo ve státě původu. Každý smluvní stát je povinen určit ústřední orgán pro výkon povinností uložených Úmluvou těmto orgánům - může se jednat o státní orgán nebo o pověřenou nestátní organizaci. V České republice byl plněním úkolů ústředního orgánu pověřen Úřad. Zájemci o osvojení, kteří mají obvyklé bydliště v některém smluvním státě a přejí si osvojit dítě s obvyklým bydlištěm v jiném smluvním státě, podají žádost ústřednímu orgánu státu, v němž mají obvyklé bydliště. Tento ústřední orgán provede šetření, zda jsou žadatelé způsobilí a vhodní stát se osvojiteli, a připraví zprávu obsahující informace o jejich totožnosti, způsobilosti a vhodnosti stát se osvojiteli, poměrech, v nichž žijí, rodinných poměrech a zdravotním stavu, sociálním prostředí, důvodech pro osvojení, schopnosti osvojit dítě z ciziny a charakteristiky dětí, o které by mohli kvalifikovaně pečovat. Ústřední orgán přijímajícího státu zašle zprávu o osvojitelích ústřednímu orgánu státu původu dítěte. Rozhodnutí ve státě původu, že dítě bude svěřeno budoucím osvojitelům, může být učiněno, pouze pokud 
 
a) ústřední orgán tohoto státu ověřil, že budoucí osvojitelé souhlasí; 
 
b) ústřední orgán přijímajícího státu toto rozhodnutí schválil, pokud je takové schválení požadováno právem tohoto státu nebo ústředním orgánem státu původu; 
 
c) ústřední orgány obou států souhlasily s provedením osvojení; a 
 
d) bylo zjištěno, že budoucí osvojitelé jsou vhodní a způsobilí stát se osvojiteli a že dítěti je nebo bude povolen vstup a trvalý pobyt v přijímajícím státě. 
 
	Ústřední orgány přijímajícího státu a státu původu dítěte se vzájemně informují o postupu osvojení a o opatřeních přijatých pro jeho dokončení, jakož i o pokroku během zkušebního umístění, pokud je zkušební doba vyžadována. Osvojení, u kterého příslušný orgán státu, kde k osvojení dítěte došlo, potvrdil, že bylo provedeno v souladu s touto Úmluvou, bude zákonným postupem uznáno ve všech ostatních smluvních státech. Pověřené ústřední orgány mají dále na základě této haagské Úmluvy povinnost zejména 
 
a) činit všechna potřebná opatření, aby předešla nepatřičným finančním nebo jiným ziskům v souvislosti s osvojením; 
 
b) shromažďovat, uchovávat a vyměňovat si navzájem informace o situaci dítěte a budoucích osvojitelů, pokud je to nezbytné k uskutečnění osvojení; 
 
c) usnadňovat, sledovat a urychlovat řízení o osvojení; 
 
d) podporovat rozvoj poradenství ve věcech osvojení a postadopční péče ve svých státech a 
 
e) poskytovat si navzájem hodnotící zprávy o zkušenostech s mezinárodním osvojením. 
 
	Haagská Úmluva o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí: Přijata v Haagu dne 25. října 1980, vstup v platnost dne 1. prosince 1983. Pro Českou republiku vstup v platnost dne 1. března 1998, vyhlášena pod č. 34/1998 Sb. Hlavním účelem této Úmluvy je zajistit, aby dítě protiprávně přemístěné nebo zadržované v některém smluvním státě bylo bezodkladně navráceno do smluvního státu, ve kterém dítě mělo obvyklé bydliště před protiprávním přemístěním. Přemístění nebo zadržení dítěte se ve smyslu této Úmluvy považuje za protiprávní, jestliže: 
 
- bylo porušeno právo péče o dítě, které má osoba, instituce nebo kterýkoliv jiný orgán buď společně, nebo samostatně, podle právního řádu státu, v němž dítě mělo své obvyklé bydliště bezprostředně před přemístěním nebo zadržením, 
 
- v době přemístění nebo zadržení bylo toto právo skutečně vykonáváno, společně nebo samostatně, nebo by bylo takto vykonáváno, kdyby bylo nedošlo k přemístění či zadržení. 
	Právo péče o dítě, které je protiprávním přemístěním nebo zadržením dítěte porušeno, může vyplývat zejména ze zákonů nebo ze soudního nebo správního rozhodnutí nebo z dohody platné podle právního řádu daného státu. Osoba, instituce nebo jiný orgán, který tvrdí, že dítě bylo přemístěno nebo zadrženo jednáním porušujícím právo péče o dítě, může žádat buď ústřední orgán obvyklého bydliště dítěte, nebo ústřední orgán kteréhokoliv jiného smluvního státu o pomoc při zajištění návratu dítěte. Ústřední orgán smluvního státu, v němž dítě je, učiní nebo zařídí, aby byla učiněna všechna opatření potřebná k dosažení dobrovolného navrácení dítěte. Nepodaří-li se zajistit dobrovolné navrácení dítěte do státu jeho obvyklého bydliště, nařídí příslušný soud nebo správní orgán bezodkladné navrácení dítěte za předpokladu, že dítě bylo protiprávně přemístěno nebo zadrženo a v den zahájení řízení před soudním nebo správním orgánem smluvního státu, v němž dítě je, uplynulo období kratší jednoho roku ode dne protiprávního přemístění nebo zadržení. Nařízení návratu dítěte lze nicméně výjimečně odmítnout, pokud se v řízení prokáže, že: 
 
a) osoba, instituce nebo jiný orgán, který měl pečovat o osobu dítěte, ve skutečnosti nevykonával právo péče o dítě v době přemístění nebo zadržení nebo souhlasil či později se smířil s přemístěním nebo zadržením, nebo 
 
b) je vážné nebezpečí, že návrat by dítě vystavil fyzické nebo duševní újmě nebo je jinak dostal do nesnesitelné situace, nebo 
 
c) zjistí-li se, že dítě nesouhlasí s návratem a dosáhlo věku a stupně vyspělosti, v němž je vhodné přihlížet k jeho stanoviskům, nebo 
 
d) nařízení návratu dítěte nedovolují základní zásady dožádaného státu o ochraně lidských práv a základních svobod. 
	Mezi další úkoly pověřených ústředních orgánů při realizaci této haagské Úmluvy a v souvislosti se zajištěním bezodkladného návratu dětí náleží zejména: 
 
a) zjistit místo pobytu dítěte, které bylo protiprávně přemístěno nebo zadrženo, 
 
b) uchránit dítě další újmy a zúčastněné strany poškození tím, že učiní předběžná opatření nebo zařídí jejich přijetí, 
 
c) vzájemně si sdělovat informace týkající se sociálního postavení dítěte, 
 
d) poskytovat obecné informace o právním řádu jejich státu, týkající se provádění Úmluvy, 
 
e) zahájit nebo usnadnit zahájení soudního nebo správního řízení za účelem nařízení návratu dítěte, případně umožnily úpravu nebo zajištění účinného výkonu práva styku s dítětem, 
 
f) zajistit nebo usnadnit, vyžadují-li to okolnosti, poskytnutí právní pomoci a porady, včetně účasti právního zástupce, 
 
g) učinit taková správní opatření, která jsou nutná a vhodná k zajištění bezpečného návratu dítěte, 
 
h) vzájemně se informovat o provádění této Úmluvy a vyloučit jakékoliv překážky při jejím provádění. 
 
	Soudní řízení o nařízení návratu nezletilého dítěte v případech mezinárodních únosů dětí je v České republice upraveno zákonem o zvláštních řízeních soudních. K řízení a vydání rozhodnutí je dána výlučná místní příslušnost Městského soudu v Brně, a to právě z toho důvodu, že v obvodu tohoto okresního soudu se nachází sídlo Úřadu, který plní úkoly ústředního orgánu podle haagské Úmluvy. Úřad však nemá postavení účastníka soudního řízení a nevystupuje v něm ani jako opatrovník dítěte, o jehož navrácení se rozhoduje, neboť opatrovníkem dítěte v tomto řízení je soudem zpravidla jmenován obecní úřad obce s rozšířenou působností podle místa trvalého pobytu (bydliště) dítěte. Soud je zásadně povinen vydat rozhodnutí v této věci ve lhůtě do 6 týdnů od zahájení řízení, ledaže se v řízení vyskytnou důvody zvláštního zřetele hodné, pro které není možné tuto zákonnou lhůtu dodržet. 

	 Evropská úmluva o styku s dětmi: Byla přijata v rámci Rady Evropy dne 15. května 2003, v platnost vstoupila dne 1. září 2005, stejným dnem i pro Českou republiku vyhlášena pod č. 91/2005 Sb. m. s. Účelem této úmluvy je: 
 
a) sjednotit zásady pro vydávání rozhodnutí o styku ve smluvních státech; 
 
b) stanovit vhodné ochranné nástroje a záruky k zajištění řádného uplatňování styku a okamžitého vrácení dětí po uplynutí doby styku; 
 
c) zavést spolupráci mezi ústředními orgány, soudními orgány a dalšími orgány s cílem prosazovat a zlepšovat styk mezi dětmi a jejich rodiči a dalšími osobami majícími rodinná pouta s dětmi. 
	Úmluva vymezuje pojem "styk", kterým se rozumí 
 
1) pobyt dítěte po omezenou dobu u rodiče, se kterým obvykle nežije, nebo u jiné osoby mající s dítětem rodinná pouta; 
 
2) jakákoliv forma komunikace mezi dítětem a oprávněnými osobami; 
 
3) poskytnutí informací těmto osobám o dítěti nebo dítěti o těchto osobách. 
 
	Dítě a jeho rodiče mají podle Evropské úmluvy právo navázat a udržovat vzájemný pravidelný styk. Tento styk lze omezit nebo vyloučit pouze tam, kde to je nezbytné v nejlepším zájmu dítěte. V případě, že není v nejlepším zájmu dítěte udržovat styk s jedním z rodičů bez dohledu, je třeba zvážit možnost osobního styku s dohledem nebo jiné formy styku s tímto rodičem. Pokud to je v nejlepším zájmu dítěte, lze rozhodnout o styku mezi dítětem a osobami jinými než jeho rodiči, které mají s dítětem rodinná pouta. Pověřené ústřední orgány jsou při provádění této Evropské úmluvy povinny zejména: 
 
a) vzájemně si poskytovat informace ohledně příslušných právních předpisů upravujících rodičovskou odpovědnost včetně styku a další podrobnější informace o ochranných nástrojích a zárukách a o dostupných službách (včetně právních služeb hrazených státem či jinak), jakožto i informace o změnách těchto právních předpisů a služeb; 
 
b) přijmout veškeré vhodné kroky ke zjištění místa pobytu dítěte; 
 
c) zajistit předávání žádostí příslušných orgánů o informace ohledně právního a skutkového stavu probíhajících řízení; 
 
d) vzájemně se průběžně informovat o případných potížích, které by mohly vzniknout při aplikaci této úmluvy, a pokud možno odstranit překážky její aplikace. 
K odst. 2 písm. b) 
 
	Úřad má v souladu s § 4 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí postavení orgánu sociálně-právní ochrany dětí a jako takový proto může být jmenován opatrovníkem dítěte v soudním řízení, v němž se vyskytuje cizí prvek. Tento cizí prvek může spočívat zejména v tom, že nezletilé dítě, rodiče dítěte nebo jiní účastníci řízení mají cizí státní občanství anebo se jejich obvyklé bydliště nachází v cizině. V úvahu přichází výkon opatrovnictví Úřadem v řízeních ve věcech péče soudu o nezletilé s cizím prvkem v souladu s § 469 odst. 1 z. ř. s., jehož předmětem je úprava výchovy dítěte nebo úprava vyživovací povinnosti k dítěti. Rovněž občanský soudní řád výslovně předpokládá, že Úřad může zastupovat účastníka řízení (zpravidla dítě) v řízení o určení nebo změně vyživovací povinnosti nebo v řízení o výkon rozhodnutí ukládajícího povinnost k placení výživného, jde-li o řízení se vztahem k cizině (viz § 26 odst. 2 o. s. ř.). Dále je pak možné jmenovat Úřad opatrovníkem dítěte také v řízení s cizím prvkem ve věci určení a popření otcovství nebo mateřství k dítěti podle § 417-426 z. ř. s. 

	Je-li Úřad soudem jmenován opatrovníkem dítěte v řízení, které probíhá v obvodu jiného okresního soudu, než kde se nachází sídlo Úřadu (tj. mimo obvod Městského soudu v Brně), je Úřad oprávněn využít možnosti dožádání a podle § 62 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí požádat obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu dané soudní řízení probíhá, aby za něj převzal zastupování dítěte v soudním řízení. Za tím účelem pak Úřad postoupí příslušnému obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností originál spisové dokumentace spolu se svým stanoviskem. Stejně tak není vyloučeno ani to, že Úřad sice nepožádá obecní úřad obce s rozšířenou působností o převzetí opatrovnictví dítěte, ale požádá "pouze" o to, aby ho obecní úřad obce s rozšířenou působností zastoupil před soudem při nařízeném jednání nebo při konání jiného soudního roku, zejména koná-li se jednání soudu nebo jiný soudní rok na místě značně vzdáleném od sídla Úřadu, případně nemůže-li se pověřený zaměstnanec Úřadu účastnit jednání soudu z důvodu termínové kolize s dalšími pracovními povinnostmi. 

K odst. 2 písm. c) až e) 
 
	Nedílnou součástí činnosti Úřadu je spolupráce s partnerskými orgány v cizině. Tato spolupráce neprobíhá pouze ve formě a v rozsahu, které byly popsány výše u jednotlivých mezinárodních smluv, ale Úřad je povinen komunikovat s příslušnými orgány v cizině i za předpokladu, že se jedná o stát, který není vázán žádnou mnohostrannou ani dvoustrannou mezinárodní smlouvou, která by pravidla spolupráce blíže upravovala. Příkladem lze uvést situaci, kdy dojde k protiprávnímu přemístění dítěte z České republiky do cizího státu, který není smluvní stranou haagské Úmluvy o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí (např. v jednom konkrétním případě se jednalo o únos dítěte do Spojených arabských emirátů). Ani v takovém případě nemůže Úřad rezignovat na plnění svých zákonných povinností a musí usilovat o navázání kontaktu a spolupráce s orgány cizího státu, byť se nemůže opřít o žádnou závaznou normu mezinárodního práva. Významná je zejména povinnost Úřadu zjišťovat na žádost rodičů nebo příslušného obecního úřadu obce s rozšířenou působností informace o situaci dítěte, které sice nemá na území České republiky obvyklé bydliště, případně zde ani nemusí být hlášeno k trvalému pobytu, avšak je nositelem státního občanství České republiky. Jde o promítnutí zásady, že stát je v případě potřeby povinen činit opatření na ochranu svých občanů, a zvláště pak nezletilých dětí, i tehdy, pokud se tito občané nacházejí mimo jeho jurisdikci na území jiného státu. Je třeba podotknout, že v některých státech jsou plněním určitých úkolů v oblasti ochrany práv dětí pověřeny nestátní organizace, které v tomto ohledu přebírají povinnosti od orgánů státu. V takovém případě musí Úřad samozřejmě spolupracovat i s pověřenou nestátní organizací. Možnost pověření nestátní organizace výslovně předpokládá např. haagská Úmluva o ochraně dětí a spolupráci při mezinárodním osvojení za splnění podmínek stanovených v čl. 10 až 12 této Úmluvy. S takto pověřenými organizacemi se lze v rámci Evropy setkat např. v Dánsku, Švédsku, Finsku, Německu, Belgii, Velké Británii nebo Irsku, ale také v mimoevropských státech (Kanada, USA, Chile a další). 

K odst. 2 písm. f) a l) 
 
	Z hlediska působnosti a zaměření Úřadu představuje jeho stěžejní agendu vymáhání výživného z ciziny pro oprávněné osoby, zejména nezletilé děti, s obvyklým bydlištěm na území České republiky, anebo v opačném směru vymáhání výživného od povinných osob s obvyklým bydlištěm na území České republiky pro oprávněné osoby, které mají obvyklé bydliště v cizině. Vymáhání výživného ve vztahu k cizině provádí Úřad na základě: 
 
a) mnohostranných mezinárodních smluv (viz výše popsané Haagské úmluvy a Newyorská úmluva), 
 
b) dvoustranných mezinárodních smluv o právní pomoci v civilních věcech, které sjednala Česká republika nebo ještě bývalé Československo bilaterálně s jinými státy; z dřívější doby se jedná zejména o smlouvy s většinou států bývalého socialistického bloku (i mimo Evropu, např. Kuba, Mongolsko, Vietnam, Ruská federace a další bývalé státy SSSR, jako Bělorusko, Moldávie, Kyrgyzstán, Gruzie), 
 
c) bezesmluvní reciprocity, kdy je mezi Českou republikou a jiným státem prohlášena vzájemnost ve věcech vymáhání výživného, včetně vzájemného uznávání a výkonu rozsudků o výživném; takováto prohlášení o vzájemnosti učinila Česká republika ve vztahu ke Spojeným státům americkým, Austrálii nebo ve vztahu k jednotlivým provinciím Kanady, 
 
d) právních předpisů Evropské unie; jedná se zejména o nařízení Rady (ES) č. 4/2009 ze dne 18. prosince 2008 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a o spolupráci ve věcech vyživovacích povinností. 
 
	Nařízení Rady (ES) č. 4/2009 upravuje zvláštní procesní pravidla pro zjednodušené a urychlené řešení přeshraničních sporů v rámci Evropské unie, týkajících se pohledávek výživného. Nařízení upravuje podmínky nutné k tomu, aby mohlo být rozhodnutí vydané v jednom členském státě, zejména rozhodnutí týkající se pohledávek výživného, uznáno a vykonáno v dožádaném členském státě. Pro potřeby uplatňování nároků oprávněné osoby na výživné a pro potřeby vymáhání výživného, které již bylo oprávněné osobě přiznáno vykonatelným rozhodnutím soudu, stanoví čl. 3 nařízení princip tzv. alternativní místní příslušnosti, který znamená, že k rozhodování ve věcech vyživovacích povinností je v členských státech příslušný 
 
a) soud místa, v němž má odpůrce (povinná osoba) místo obvyklého pobytu, nebo 
 
b) soud místa, v němž má oprávněný místo obvyklého pobytu, nebo 
 
c) soud, který je podle práva místa soudu příslušný pro řízení o osobním stavu, souvisí-li záležitost vztahující se k vyživovacím povinnostem s tímto řízením, ledaže je tato příslušnost odvozena výlučně ze státní příslušnosti jedné ze stran, nebo 
 
d) soud, který je podle práva místa soudu příslušný pro řízení o rodičovské zodpovědnosti, souvisí-li záležitost vztahující se k vyživovacím povinnostem s tímto řízením, ledaže je tato příslušnost odvozena výlučně ze státní příslušnosti jedné ze stran. 
	Úřad plní povinnosti ústředního orgánu stanovené v čl. 51 nařízení Rady (ES) č. 4/2009, mezi něž patří zejména povinnost 
 
a) přijímat a předávat návrhy oprávněných osob na vydání rozhodnutí o úpravě vyživovací povinnosti nebo na uznání a výkon rozhodnutí o úpravě vyživovací povinnosti, 
 
b) zahajovat nebo usnadňovat zahájení řízení o těchto návrzích, 
 
c) poskytovat nebo usnadňovat poskytnutí právní pomoci oprávněným osobám, 
 
d) poskytovat pomoc při zjišťování místa, kde se zdržuje povinný nebo oprávněný, 
 
e) poskytovat pomoc při získávání relevantních informací o příjmech, a pokud je to nezbytné, o majetkových poměrech povinného nebo oprávněného, včetně umístění majetku, 
 
f) podporovat smírné řešení s cílem dosáhnout dobrovolného placení výživného, případně zprostředkováním, uzavřením smíru nebo obdobnými prostředky; 
 
g) usnadnit průběžný výkon rozhodnutí ve věci výživného včetně nedoplatků; 
 
h) činit opatření k zajištění rychlého převodu plateb výživného; 
 
i) poskytovat pomoc při získávání písemností nebo jiných důkazních prostředků, 
 
j) poskytovat pomoc při určení rodičovství, je-li to nezbytné pro vymáhání výživného; 
 
k) činit opatření pro zahájení nebo usnadnění zahájení řízení za účelem přijetí nezbytných předběžných opatření, jež mají územní povahu a jejichž účelem je zajistit účinek podaných návrhů ve věcech výživného; 
 
l) činit opatření pro usnadnění doručování písemností. 
	Probíhá-li řízení s cizím prvkem ve věci úpravy vyživovací povinnosti k nezletilému dítěti před českým soudem, z. ř. s. stanoví, že Úřad může v tomto řízení vystupovat jako zmocněnec navrhovatele (viz § 470). Stejně tak může být Úřad zmocněncem účastníka řízení také v řízení o výkonu rozhodnutí, které ukládá povinnost k placení výživného v souladu s § 512 z. ř. s. 
K odst. 2 písm. g) až i) 
 
	K úkolům a postupu Úřadu při zprostředkování osvojení dítěte ve vztahu k cizině srov. komentář k § 25 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. O udělení souhlasu k osvojení dítěte do ciziny rozhoduje Úřad ve správním řízení, které je zahájeno na návrh zájemce o osvojení (budoucího osvojitele), který má obvyklé bydliště v cizině. Pokud Úřad žádost o udělení souhlasu zamítne, je možné se proti tomuto rozhodnutí odvolat k MPSV jako nadřízenému správnímu orgánu. Jak stanoví § 796 odst. 1 obč. zák., souhlas Úřadu je nezbytnou zákonnou podmínkou pro osvojení nezletilého dítěte do ciziny. 

K odst. 2 písm. j) 
 
	K tomuto ustanovení viz blíže citace z důvodové zprávy k novelizaci provedené zákonem č. 57/2005 Sb. 

	Obecní úřad obce s rozšířenou působností informuje Úřad o každém nezletilém cizinci, který se na území České republiky nachází bez doprovodu rodičů nebo jiných odpovědných osob v souladu s § 37 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Jde-li o žadatele o mezinárodní ochranu, musí být Úřad na tuto skutečnost výslovně upozorněn. Úřadu by měly být zaslány následující informace a doklady o nezletilém cizinci bez doprovodu, jsou-li k dispozici: 
 
- protokol sepsaný s nezletilým na policii, 
 
- usnesení o předběžném opatření o umístění nezletilého do ústavního zařízení nebo do péče určené fyzické osoby, 
 
- informace o případném podání žádosti o mezinárodní ochranu, 
 
- informace o změnách v situaci nezletilého (útěk ze zařízení, zjištění zletilosti, další soudní rozhodnutí apod.), 
 
- informace, zda je ze strany Úřadu požadována nějaká součinnost v cizině (např. zjištění informací o příbuzných). 
 
	Úřad je povinen napomáhat při zjišťování informací o rodičích nebo jiných příbuzných nezletilého cizince v cizině za účelem sloučení rodiny. Je však třeba počítat s tím, že zjišťování informací cestou partnerských ústředních orgánů, jejichž primárním určením je spolupráce ve věcech občanskoprávních, anebo spolupracujících organizací (např. Mezinárodní sociální služba), může trvat řadu týdnů nebo měsíců a mnohdy může být i neúspěšné. 

K odst. 2 písm. k) 
 
	Nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti, uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 má obdobný rozsah působnosti jako výše zmiňovaná haagská Úmluva o pravomoci orgánů, použitelném právu, uznávání, výkonu a spolupráci ve věcech rodičovské zodpovědnosti a opatření k ochraně dětí z roku 1996. V tomto nařízení se rovněž stanoví obdobná pravidla (kolizní určovatelé) pro určení příslušnosti soudu a pro určení použitelného práva jako v haagské Úmluvě z roku 1996 č. 141/2000 Sb. m. s., kdy základním kritériem pro určení příslušnosti soudu je místo, kde má dítě v době zahájení soudního řízení obvyklé bydliště. Úřad je povinen v roli ústředního orgánu poskytovat součinnost v rozsahu stanoveném v čl. 55 nařízení č. 2201/2003, podle kterého jsou ústřední orgány povinny zejména 
 
a) shromažďovat a vyměňovat informace o situaci dítěte, o probíhajících řízeních nebo o rozhodnutích týkajících se dítěte; 
 
b) poskytovat informace a pomoc nositelům rodičovské zodpovědnosti, kteří žádají o uznání a výkon rozhodnutí na jejich území, zejména ve věci práva na styk s dítětem a na navrácení dítěte; 
 
c) usnadňovat komunikaci soudů; 
 
d) poskytovat informace a pomoc, které soudy potřebují v případě, že zvažují umístění dítěte do ústavní péče nebo do pěstounské péče na území jiného členského státu; 
 
e) usnadňovat uzavírání dohod mezi nositeli rodičovské zodpovědnosti za pomoci zprostředkování či jiných prostředků a usnadňovat přeshraniční spolupráci v této věci. 
 
	V případě, že příslušný zvažuje umístění dítěte do ústavní péče nebo pěstounské rodiny v jiném členském státě, soud je povinen nejprve konzultovat v této věci ústřední orgán tohoto členského státu s tím, že rozhodnutí o umístění dítěte do náhradní péče v jiném státě lze vydat, pouze pokud ústřední orgán dožádaného státu s tímto umístěním vyslovil souhlas (čl. 55 nařízení Rady č. 2201/2003). Souhlas Úřadu jako ústředního orgánu k umístění dítěte z ciziny je proto nezbytný v těch případech, kdy příslušný soud jiného členského státu EU hodlá rozhodnout o svěření dítěte do ústavní péče nebo náhradní rodinné péče v České republice, tj. o svěření dítěte do péče ústavního zařízení se sídlem na území České republiky nebo do pěstounské péče osoby s bydlištěm na území České republiky. V případě, že Úřad udělí souhlas k přeshraničnímu umístění dítěte v České republice, je nezbytné, aby o zvažovaném umístění dítěte informoval místně příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu má dítě v náhradní ústavní péči nebo rodinné péči pobývat. O tom, zda a kdy skutečně došlo k umístění dítěte do pěstounské nebo ústavní péče na území České republiky v návaznosti na udělení souhlasu ze strany Úřadu, by mělo příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností primárně informovat ústavní zařízení nebo osoba, do jejichž péče bylo dítě svěřeno, případně si tuto informaci může orgán sociálně-právní ochrany dětí od ústavního zařízení nebo pečující osoby vyžádat (§ 10 odst. 4, § 53 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). V souladu s § 19 odst. 4, § 29 a § 42 odst. 7 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je obecní úřad obce s rozšířenou působností povinen sledovat vývoj a dodržování práv všech dětí, které jsou na území České republiky svěřeny do náhradní rodinné péče nebo ústavní péče, a to i když o tomto svěření nerozhodl český soud. 

K odst. 3 
 
	Uvedené ustanovení představuje speciální ustanovení ve vztahu k úpravě § 27 odst. 4 zák. o ochraně os. údajů, na jehož základě je správce údajů povinen před předáním osobních údajů do třetích zemí požádat Úřad na ochranu osobních údajů o povolení k předání, nestanoví-li zvláštní zákon jinak. Blíže viz citace z důvodové zprávy k novelizaci provedené zákonem č. 272/2001 Sb. 

K odst. 4 
 
	V odstavci 4 je založeno široké oprávnění Úřadu vyžadovat údaje od jiných orgánů, fyzických a právnických osob, a to v obdobném rozsahu, v jakém jsou tyto orgány a osoby povinny bezplatně poskytovat součinnost exekutorovi pro účely exekučního řízení podle § 33 zákona č. 120/2001 Sb., exekuční řád. Součinnost je Úřad oprávněn požadovat pro účely pátrání po rodičích dítěte nebo jiných osob majících vyživovací povinnost k dítěti nebo pro účely zjišťování majetkových a výdělkových poměrů povinných osob. Dále se může jednat o údaje nezbytné pro plnění úkolů ústředního orgánu podle nařízení Rady (ES) č. 4/2009 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a o spolupráci ve věcech vyživovacích povinností. 

	Z podpůrného použití exekučního řádu vyplývá povinnost poskytovat na žádost součinnost Úřadu zejména pro všechny orgány státní správy a samosprávy, banky, spořitelní a úvěrní družstva a jiné peněžní ústavy, pojišťovny, investiční společnosti a investiční fondy, penzijní společnosti, penzijní fondy, obchodníky s cennými papíry, notáře, advokáty, provozovatele poštovních služeb, telefonní operátory, vydavatele tisku nebo dopravce a zasilatele. 

Související ustanovení: 

 § 3 - zřízení Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí, § 4 odst. 1 - věcná příslušnost správních úřadů, 

§ 19 odst. 4, § 29, § 42 odst. 7, 

 § 25 - zprostředkování osvojení Úřadem, 

§ 37 odst. 2 - poskytování sociálně-právní ochrany nezletilým cizincům bez doprovodu rodičů nebo jiných odpovědných osob, 

 § 62 odst. 2 - dožádání mezi orgány sociálně-právní ochrany dětí, § 65 odst. 4 - přechodná ustanovení 

Související předpisy: 

Úmluva o vymáhání výživného v cizině (vyhláška MZV č. 33/1959 Sb.), 

Úmluva o uznávání a výkonu rozhodnutí o vyživovací povinnosti (vyhláška MZV č. 132/1976 Sb.), 

Úmluva o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů (sdělení MZV č. 34/1998 Sb.), 

Úmluva o ochraně dětí a spolupráci při mezinárodním osvojení (sdělení MZV č. 43/2000 Sb. m. s.), 

Evropská úmluva o osvojení dětí (sdělení MZV č. 132/2000 Sb. m. s.), 

Úmluva o pravomoci orgánů, použitelném právu, uznávání, výkonu a spolupráci ve věcech rodičovské zodpovědnosti a opatření k ochraně dětí (sdělení MZV č. 141/2001 Sb. m. s.), 

Úmluva o styku s dětmi (sdělení MZV č. 91/2005 Sb. m. s.), 

Úmluva o mezinárodním vymáhání výživného na děti a dalších druhů vyživovacích povinností vyplývajících z rodinných vztahů (Úřední věstník Evropské unie, L 192, Svazek 5 ze dne 22. července 2011), 

Protokol o právu rozhodném pro vyživovací povinnosti, 

 § 417-426, § 434 odst. 1, § 469 odst. 1 z. ř. s., 

 § 26 odst. 2 o. s. ř., 

 § 796 obč. zák., 

 § 27 zák. o ochraně os. údajů, 

 § 33-34 zák. č. 120/2001 Sb., exekuční řád 

Předpisy práva EU: 

nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27.11.2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozsudků ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000, 

nařízení Rady (ES) č. 4/2009 ze dne 18. prosince 2008 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a o spolupráci ve věcech vyživovacích povinností 

Literatura:

Rozehnalová, N., Týč, V., Záleský, R. Vybrané problémy mezinárodního práva soukromého v justiční praxi. Brno: Masarykova univerzita, 1997. 

 § 35a 

(Vydání potvrzení pro účely uplatňování nároků dítěte na výživné z ciziny) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 134/2006 Sb.: Současně se ukládá povinnost obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností, pro účely sociálně-právní ochrany dětí ve vztahu k cizině, vydávat tzv. "potvrzení o žití". 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: Ustanovení rozšiřuje okruh subjektů, které mohou žádat o vydání potvrzení o tom, že dítě je naživu a nachází se v péči zákonného zástupce pro účely uplatňování nároku dítěte na výživné vůči povinné osobě žijící v cizině, a to o jinou osobu odpovědnou za výchovu dítěte. Pokud je dítě např. v péči tety a jeden z rodičů, který je povinen platit výživné, se nachází v cizině, nemůže podle stávajícího právního předpisu teta pro účely vymáhání výživného pro dítě o potvrzení požádat. 

K § 35a 
 
	Ustanovení § 35a bylo do zákona o sociálně-právní ochraně dětí doplněno novelizací č. 134/2006 Sb. provedenou s účinností od 1. června 2006 za účelem usnadnění vymáhání výživného pro nezletilé dítě žijící na území České republiky, od rodiče nebo jiné osoby s vyživovací povinností k dítěti, který žije v cizině. Při uplatňování nároku dítěte na výživné z ciziny totiž musí být od příslušných cizozemských orgánů vyžadováno potvrzení o tom, že je dítě naživu a že se nachází v péči rodiče nebo v náhradní péči jiné fyzické osoby, do jejíž výchovy bylo dítě svěřeno rozhodnutím soudu. To se týká jak uplatňování nároků na výživné podle příslušných dvoustranných nebo mnohostranných mezinárodních smluv, zejména podle newyorské Úmluvy o vymáhání výživného v cizině nebo haagské Úmluvy o uznávání a výkonu rozhodnutí o vyživovací povinnosti, tak i podávání návrhů na určení výživného nebo na uznání a prohlášení vykonatelnosti rozhodnutí o výživném v jiném členském státě Evropské unie podle nařízení Rady (ES) č. 4/2009. 

	Obecně podle § 14 obecního zřízení platí, že obec je v rámci výkonu samostatné působnosti povinna na žádost fyzických a právnických osob vydávat potvrzení potřebná pro uplatnění práva osob v cizině. Obec má přitom povinnost vydat požadované potvrzení, i když jí zvláštní právní předpis takovou povinnost neukládá, avšak požadované údaje jsou obci známy. Tato obecná úprava se však pro potřeby uplatňování nároků dítěte na výživné z ciziny ukázala být jako nedostačující, když řada obcí odmítala vydat rodiči nebo jiné osobě pečující o dítě potřebné potvrzení s odkazem na to, že obec nemá žádné informace a poznatky o rodinných poměrech dítěte, na jejichž základě by mohla potvrzení vydat. Z toho důvodu se povinnost k vydávání potvrzení pro uplatňování nároku dítěte na výživné v cizině stanovila obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností jako orgánu sociálně-právní ochrany dětí, který potřebnými informacemi o dítěti a jeho rodině disponuje, anebo si může v rozsahu své působnosti nezbytné informace zjistit a ověřit. 

Související ustanovení: 

 § 4a písm. a) - vymezení některých pojmů, § 61 odst. 1 - místní příslušnost 

Související předpisy: 

Úmluva o vymáhání výživného v cizině (vyhl. MZV č. 33/1959 Sb.), 

Úmluva o uznávání a výkonu rozhodnutí o vyživovací povinnosti (vyhl. MZV č. 132/1976 Sb.), 

 § 14 obecního zřízení 

Předpisy práva EU: 

nařízení Rady (ES) č. 4/2009 ze dne 18. prosince 2008 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a o spolupráci ve věcech vyživovacích povinností 

 § 36 

Zajišťování návratu dětí nacházejících se v cizině bez doprovodu 

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Při úpravě činnosti státních orgánů České republiky pro případ, že se na území cizího státu nachází dítě uvedené v § 4 odst. 2 návrhu bez doprovodu rodičů nebo jiných osob za něj odpovědných, se vychází z Rezoluce Rady Evropské unie z 26. června 1997 o nedoprovázených nezletilcích, kteří jsou příslušníky třetích zemí. Právní úprava se opírá též o dosavadní faktický stav, kdy zastupitelské úřady zajišťovaly podle konkrétní situace každého případu dopravu uvedených dětí na hranice České republiky v případě, kdy nedošlo k jejímu zajištění rodiči, případně osobou odpovědnou za dítě. 

K odst. 1, 2 a 5 
 
	Úprava zajišťování návratu dětí nacházejících se v cizině bez doprovodu rodičů nebo jiných osob odpovědných za výchovu dítěte vymezuje nejen působnost orgánů sociálně-právní ochrany dětí v této oblasti, ale také úkoly některých dalších orgánů a institucí. Lze proto konstatovat, že se jedná o agendu spadající do působnosti několika různých resortů, zejména Ministerstva práce a sociálních věcí, Ministerstva zahraničních věcí, Ministerstva školství, mládeže a tělovýchovy, Ministerstva vnitra a Ministerstva spravedlnosti. V době přijímání zákona č. 359/1999 Sb. byla právní úprava zajišťování návratu dětí do České republiky podrobně projednávána zejména s Ministerstvem zahraničních věcí a zástupci zastupitelských úřadů ČR v cizině tak, aby co nejvíce vyhovovala potřebám praxe. 

	Zajišťování repatriace dětí z ciziny do České republiky se týká především 
 
a) dětí, které se dopustily útěku ze zařízení pro péči o děti, do kterého byly svěřeny na základě rozhodnutí soudu o nařízení ústavní výchovy, uložení ochranné výchovy nebo nařízení předběžného opatření, 
 
b) dětí, které se dopustily útěku od rodičů nebo jiných osob odpovědných za výchovu dítěte (pěstouni, poručníci, jiné fyzické osoby, do jejichž péče bylo dítě svěřeno rozhodnutím soudu), 
 
c) dětí, které byly do ciziny protiprávně přemístěny rodiči nebo jinými osoby, případně jsou v cizině těmito osobami protiprávně zadržovány (mezinárodní únosy). 
	Ve všech popsaných případech mají ve fázi pátrání po pohřešovaných dětech v cizině rozhodující roli policejní orgány. Po vypátrání pohřešovaného dítěte v cizině a zjištění místa jeho pobytu nastupuje v souvislosti se zajištěním návratu dítěte do České republiky působnost zastupitelských úřadů České republiky a rovněž působnost soudních orgánů v těch případech, kdy je prováděn výkon rozhodnutí soudu o svěření dítěte do péče určené fyzické osoby nebo zařízení na území České republiky. Až v návaznosti na postup výše zmíněných orgánů jsou orgány sociálně-právní ochrany dětí na úrovni obecních úřadů obcí s rozšířenou působností povinny činit opatření pro zajištění převzetí dítěte odpovědnými osobami nebo odpovědným zařízením po návratu dítěte zpět do České republiky. 
 
	Zastupitelské úřady ČR nesou základní odpovědnost za zajištění návratu dětí nacházejících se v cizině bez doprovodu odpovědných osob zpět do České republiky. Soudní orgány podnikají na návrh oprávněných osob nebo z vlastního podnětu opatření k navrácení dítěte v rámci uznání a výkonu rozhodnutí českého soudu, podle kterého je dítě svěřeno do péče určených fyzických osob nebo zařízení pro péči o děti. Uznání a výkon rozhodnutí soudu o výchově dětí probíhá mezi státy EU primárně na základě nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 o příslušnosti a o uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech rodičovské zodpovědnosti (spolupráce v rámci evropské justiční sítě), případně na základě haagské Úmluvy o pravomoci, použitelném právu, uznávání a výkonu a spolupráci ve věcech rodičovské zodpovědnosti (č. 141/2000 Sb. m. s.) nebo na základě dvoustranných smluv o právní pomoci mezi jednotlivými státy. V případech mezinárodních únosů dětí se postup justičních orgánů řídí primárně opět nařízením Rady (ES) č. 2201/2003 a ve vztahu k nečlenským státům Evropské unie podpůrně haagskou Úmluvou o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí (č. 34/1998 Sb.). 

	Je nutné zdůraznit rovněž úlohu zařízení pro péči o děti, do jejichž péče jsou děti svěřeny rozhodnutím soudu. Ve valné většině případů se jedná o školská zařízení - diagnostické ústavy, dětské domovy, dětské domovy se školou či výchovné ústavy. Pokud dojde k útěku dítěte nebo k protiprávnímu odejmutí dítěte z péče těchto zařízení, musí rovněž tato zařízení iniciovat potřebná opatření k zajištění návratu dítěte do péče zařízení, ať už v režimu policejního pátrání, výkonu soudního rozhodnutí, nebo řešení mezinárodního únosu dítěte, neboť z titulu rozhodnutí soudu mají tato zařízení postavení osob odpovědných za zajištění náhradní výchovy dítěte. 

	Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí (dále jen "Úřad") plní specifickou úlohu v případech mezinárodních únosů dětí, které jsou řešeny podle nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 nebo haagské Úmluvy o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí. V režimu těchto předpisů plní Úřad úkoly tzv. ústředního orgánu a na žádost osob odpovědných za výchovu dítěte je povinen poskytovat pomoc se zajištěním návratu protiprávně přemístěného dítěte zpět do České republiky. Úřad může v této roli zprostředkovat zejména součinnost s příslušnými orgány cizího státu při zajišťování dobrovolného návratu dítěte nebo při zahájení soudního řízení o nařízení návratu dítěte do státu obvyklého bydliště. Pomoc Úřadu jako ústředního orgánu je však fakultativní a oprávněné osoby se mohou s odpovídajícími návrhy a žádostmi obracet také přímo na příslušné orgány cizího státu, na jehož území bylo dítě protiprávně přemístěno. 

	Jakmile se zastupitelský úřad ČR v cizině dozví, ať už v rámci své vlastní úřední činnosti, anebo na základě oznámení příslušných orgánů cizího státu, orgánů České republiky, rodičů nebo jiných osob odpovědných za výchovu, o nezletilém dítěti nacházejícím se na území cizího státu bez doprovodu odpovědné osoby, oznámí neprodleně tuto skutečnost obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností příslušnému podle místa trvalého pobytu dítěte. V případě dětí-cizinců s obvyklým bydlištěm na území České republiky se oznámení provede vůči obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu mělo dítě na území České republiky pobyt (např. v jehož obvodu se nachází sídlo zařízení nebo bydliště fyzické osoby, do jejichž péče bylo dítě-cizinec v České republice svěřeno). Oznamovací povinnost zastupitelského úřadu ČR se neuplatní v případě, že 
 
a) na nezletilé dítě bez doprovodu upozornil samotný obecní úřad obce s rozšířenou působností nebo 
 
b) se na území cizího státu sice nachází bez doprovodu dítě se státním občanstvím České republiky, které však nemá na území České republiky trvalý pobyt; nejedná se tak o dítě ve smyslu § 2 odst. 2 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí; v uvedeném případě však Úřad může vyžadovat informace o poměrech tohoto dítěte v souladu s § 35 odst. 2 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 
	Pokud nejsou zastupitelskému úřadu ČR známy údaje o místě trvalého pobytu dítěte nebo o místě obvyklého bydliště dítěte na území České republiky, vyrozumí o nezletilém dítěti bez doprovodu Ministerstvo práce a sociálních věcí. Ministerstvo na základě přijatého oznámení provede šetření za účelem zjištění adresy trvalého pobytu dítěte nebo obvyklého bydliště dítěte na území České republiky. Podle výsledků tohoto šetření pak ministerstvo postoupí oznámení zastupitelského úřadu ČR místně příslušnému obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností, aby zprostředkoval převzetí dítěte oprávněnou osobou nebo zařízením po jeho návratu z ciziny. Ačkoliv § 36 odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí hovoří o tom, že ministerstvo určí obecní úřad obce s rozšířenou působností, který bude povinen učinit opatření k zajištění převzetí dítěte na území České republiky, fakticky se v této věci nevydává žádné správní rozhodnutí a jedná se o postoupení věci věcně a místně příslušnému správnímu orgánu podle § 12 spr. řádu, o kterém se pouze učiní záznam do spisu. 
 
	Kromě oznámení informací o nezletilém dítěti bez doprovodu příslušnému orgánu sociálně-právní ochrany dětí je zastupitelský úřad ČR povinen učinit kroky potřebné k zajištění návratu dítěte na území České republiky, zejména zabezpečit nebo zkoordinovat převoz dítěte do České republiky. Příslušnému orgánu sociálně-právní ochrany dětí pak zastupitelský úřad oznámí datum a místo návratu dítěte do České republiky. Odpovědnost zastupitelského úřadu za průběh repatriace končí příjezdem dítěte na státní hranice České republiky, případně příletem dítěte na letiště nacházející se na území České republiky v případě návratu dítěte leteckou dopravou. Výjimku představuje situace, kdy se zastupitelský úřad ČR dohodne s příslušným orgánem sociálně-právní ochrany dětí na tom, že bezprizorní dítě si rodič nebo jiná odpovědná osoba převezme přímo na území cizího státu, kde se dítě nachází. V praxi bývá tato možnost využívána zejména v případech, ve kterých má být dítě bez doprovodu navráceno do péče ústavního zařízení na území České republiky. Není-li možné dojednat s příslušnými orgány cizího státu převzetí dítěte na hranicích České republiky, vycestují zaměstnanci ústavního zařízení (zpravidla diagnostického ústavu) v některých případech do ciziny, aby si dítě převzali přímo na místě, kde se aktuálně nachází. Nejedná se však v žádném případě o povinnost, neboť zákonná povinnost k převzetí dítěte vzniká rodičům, příslušnému zařízení nebo jiné odpovědné osobě teprve po návratu dítěte na území České republiky (viz dále komentář k odstavci 3). 

	Příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností zajistí, aby dítě bylo po jeho návratu na území České republiky převzato rodičem, jinou fyzickou osobou odpovědnou za výchovu nebo zařízením náhradní péče o dítě, pro které povinnost k převzetí dítěte vyplývá z § 36 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Zastupitelskému úřadu ČR následně obecní úřad obce s rozšířenou působností oznámí, která konkrétní osoba (osoby) na území České republiky, případně na hranicích, dítě převezme. 

K odst. 3 
 
	Povinnost převzít nezletilé dítě, které se nacházelo v cizině bez doprovodu rodičů nebo jiných odpovědných osob, po návratu dítěte na území České republiky svědčí na prvním místě právě rodičům anebo jiným fyzickým osobám, kterým bylo dítě svěřeno do náhradní výchovy na základě rozhodnutí soudu [jiná osoba odpovědná za výchovu dítěte ve smyslu § 4a písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. Za předpokladu, že dítě bylo rozhodnutím soudu umístěno do zařízení pro výkon ústavní výchovy nebo ochranné výchovy, přechází povinnost k převzetí dítěte na příslušné ústavní zařízení. V případě, že dítě bylo před svým přemístěním nebo útěkem do ciziny umístěno ve školském zařízení pro výkon ústavní výchovy nebo ochranné výchovy, přísluší převzetí dítěte navráceného z ciziny konkrétnímu dětskému domovu, dětskému domovu se školou nebo výchovnému ústavu, ve kterém bylo dítě s nařízenou ústavní výchovou nebo uloženou ochrannou výchovou již dříve umístěno. Není-li to možné, zajistí na nezbytnou dobu péči o navrácené dítě diagnostický ústav s tím, že příslušný dětský domov, dětský domov se školou nebo výchovný ústav mají povinnost převzít dítě do 2 dnů od okamžiku, kdy bylo tomuto zařízení oznámeno přijetí dítěte diagnostickým ústavem, a to v souladu s úpravou § 6 zák. č. 109/2002 Sb. 

	Jestliže rodič nebo jiná osoba odpovědná za výchovu dítěte poruší z nedbalosti nebo úmyslně svoji zákonnou povinnost k převzetí dítěte po jeho návratu na území České republiky, ačkoliv mu v tom nebrání žádná závažná překážka objektivního charakteru (nemoc, nepřítomnost na území České republiky nebo jiné vážné osobní důvody), dopustí se tím přestupku na úseku sociálně-právní ochrany dětí podle § 59d odst. 1 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, za jehož spáchání je možné pachateli přestupku uložit pokutu až do výše 20 000 Kč. V případě, že dítě nemůže být převzato rodičem (jinou osobou odpovědnou za výchovu dítěte) z důvodu jeho zavinění nebo pro objektivní překážku, je ze zákona povinen zajistit převzetí dítěte obecní úřad obce s rozšířenou působností. Jelikož však tento orgán sociálně-právní ochrany dětí není způsobilý ani oprávněný vykonávat náhradní péči o dítě, anebo pouze na nezbytnou dobu v řádu několika hodin, musí obecní úřad obce s rozšířenou působností řešit tuto situaci bezodkladným podáním návrhu soudu na nařízení předběžného opatření podle § 924 obč. zák. a § 452 z. ř. s., na jehož základě bude dítě předáno do péče určené vhodné fyzické osoby nebo zařízení, případně do pěstounské péče na přechodnou dobu. 

K odst. 4 
 
	Za úhradu nákladů spojených s repatriací dítěte z ciziny do České republiky odpovídají v první řadě rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte, kterým bylo dítě svěřeno do výchovy rozhodnutím soudu. Jedná se zejména o náklady na dopravu dítěte z ciziny na území České republiky nebo náklady na pořízení nezbytných věcí osobní potřeby pro dítě, které v souvislosti se zajišťováním návratu vzniknou zastupitelskému úřadu ČR nebo obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností. Jedná-li se o návrat dítěte s nařízenou ústavní výchovou nebo uloženou ochrannou výchovou, nese náklady související s návratem dítěte příslušné ústavní zařízení, které je povinno dítě převzít. Podpůrně odpovídá za úhradu nákladů na zajištění návratu dítěte obecní úřad obce s rozšířenou působností, nejsou-li tyto náklady řádně a včas uhrazeny rodičem, jinou osobou odpovědnou za výchovu nebo příslušným ústavním zařízením. V takovém případě obecní úřad obce s rozšířenou působností využije k úhradě nákladů prostředky z účelové dotace ze státního rozpočtu, která je obci s rozšířenou působností poskytnuta MPSV na náklady spojené s plněním úkolů stanovených zákonem o sociálně-právní ochraně dětí. Obecní úřad obce s rozšířenou působností však může následně žádat zpětnou refundaci proplacených nákladů na povinném rodiči, jiné fyzické osobě nebo ústavním zařízení. 

Související ustanovení: 

 § 2 odst. 2 - osobní působnost zákona, § 4a písm. a) - vymezení některých pojmů, § 16 odst. 1 - podávání návrhů na vydání "rychlých" předběžných opatření soudu, § 35 - působnost Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí, 

 § 59d - přestupky rodičů a jiných osob odpovědných za výchovu dítěte 

Související předpisy: 

Úmluva o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí (sdělení MZV č. 34/1998 Sb.), 

 § 882, § 924 obč. zák., 

 § 6 zák. č. 109/2002 Sb., 

 § 452 z. ř. s. 

Předpisy práva EU: 

nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozsudků ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 

HLAVA IX 

SOCIÁLNĚ-PRÁVNÍ OCHRANA VE ZVLÁŠTNÍCH PŘÍPADECH 

 § 37 

(Poskytování sociálně-právní ochrany nezletilým cizincům bez doprovodu rodičů nebo jiných odpovědných osob) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zákonu č. 359/1999 Sb.: Ustanovení § 4 návrhu zákona stanoví okruh dětí, na něž se navrhovaný zákon vztahuje v celém rozsahu; jde o děti, které mají v České republice trvalý nebo dlouhodobý pobyt. Kromě toho je však třeba v určité nezbytné míře zajistit péči o dítě, které uvedený pobyt na území republiky nemá a které se nachází na jejím území bez péče přiměřené jeho věku. Jde o případy, kdy je třeba zajistit pro dítě základní životní potřeby. Proto návrh zákona ukládá v prvé řadě [obecnímu úřadu] učinit nezbytná opatření souvisejících s péčí o takové děti. [Obecní úřad] má pak povinnost informovat o takovém dítěti [obecní úřad obce s rozšířenou působností], který má povinnost učinit příslušné právní kroky a kontaktovat k zajištění péče o dítě další příslušné orgány. 

	K zák. č. 314/2015 Sb.: Oblast zajištění žadatelů o udělení mezinárodní ochrany byla dotčena zejména změnami v důvodech zajištění a došlo rovněž k vyjasnění vztahu k zajištění podle zákona o pobytu cizinců. Co se týče rozhodování o zajištění či jeho přezkumu, zde dochází k několika změnám, která souvisejí s čl. 5 odst. 1 písm. f) úmluvy. Tou nejzásadnější je zavedení alternativ k zajištění, tedy možnosti uložit mírnější opatření než je samotné zajištění- Zajištění zranitelných kategorií osob je obecně vyloučeno, výjimkou jsou situace, kdy tyto osoby poruší opakovaně závažným způsobem alternativní opatření, zajištění by probíhalo primárně v přijímacím středisku, uvedený postup zcela reflektuje výjimečnost tohoto opatření, přijímací středisko je plně vybaveno i na pobyt těchto kategorií (netýká se nezletilých bez doprovodu - těm nelze uložit zvláštní opatření a na území jsou ubytovány v jiném režimu). 

	Ustanovení § 3d [zákona č. 325/1999 Sb., o azylu]nově odráží procedurální směrnici [Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32/EU ze dne 26. června 2013 o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany (přepracované znění)] a upravuje oprávnění žadatele o udělení mezinárodní ochrany setrvat na území po dobu, po kterou je žadatelem o udělení mezinárodní ochrany (definice v § 2), přičemž právo na setrvání na území nezakládá nárok na povolení k pobytu podle tohoto zákona či podle zákona o pobytu cizinců. Výjimkou z pravidla, že žadatel je oprávněn setrvat na území, je situace, kdy osoba podá tzv. další opakovanou žádost - je-li naplněno, že jde o další opakovanou žádost, právo setrvat na území nevzniká - více k opakovaným žádostem u příslušných ustanovení. Změna terminologie se nijak nedotýká postavení žadatele o udělení mezinárodní ochrany, tento stále na území pobývá v režimu zákona o azylu, tato terminologická změna tedy nemá vztah k jiným právním předpisům, které počítají s termínem „pobyt“ žadatele o udělení mezinárodní ochrany. 

K odst. 1 
 
	V souladu s § 2 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí se sociálně-právní ochrana poskytuje v nezbytném rozsahu rovněž dětem, které pobývají na území České republiky pouze přechodně po dobu kratší než 90 dnů a které zároveň nemají na území České republiky trvalý pobyt, nejsou oprávněny zde trvale pobývat na základě rozhodnutí soudu o svěření dítěte do náhradní rodinné péče nebo náhradní ústavní péče, nemají postavení žadatele o udělení mezinárodní ochrany, azylanta nebo osoby požívající doplňkové ochrany, ani zde nepobývají s rodičem, který žádá o udělení mezinárodní ochrany nebo jemuž byla mezinárodní ochrana udělena. Jedná se převážně o děti s cizím státním občanstvím, které se na území České republiky zdržují pouze dočasně krátkodobě a dočasně, ať už společně se svými rodiči, nebo jinými osobami odpovědnými za jejich výchovu, anebo bez doprovodu rodičů nebo jiných odpovědných osob. I těmto dětem však musí Česká republika zaručit potřebnou ochranu, ocitnou-li se ve stavu vážného ohrožení svých základních práv a zájmu, a to v souladu se základním principem Úmluvy o právech dítěte vyjádřeným v čl. 2 odst. 1, podle kterého musí smluvní státy respektovat a zabezpečit práva stanovená touto Úmluvou každému dítěti, jež se nachází pod jejich jurisdikcí (tj. na území smluvního státu). 

	V § 37 zák. o soc.-práv. ochraně dětí jsou vymezeny situace, ve kterých se poskytuje sociálně-právní ochrana dětem-cizincům, které na území České republiky pobývají přechodně a krátkodobě (po dobu kratší než 90 dnů), a dále postup orgánů sociálně-právní ochrany dětí při poskytování pomoci těmto dětem. Jedná se o situace, kdy se dítě-cizinec dočasně pobývající na území České republiky ocitne 
 
a) bez jakékoliv péče anebo ve stavu nedostatku řádné péče ve smyslu § 924 obč. zák., 
 
b) ve stavu vážného ohrožení života nebo 
 
c) ve stavu vážného ohrožení nebo narušení příznivého vývoje. 
	Je možné konstatovat, že se jedná o obdobné situace, které jsou předpokládány a popisovány v § 15 odst. 1 a § 16 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tj. situace bezprostředního a vážného ohrožení dítěte, které vyžadují bezodkladný zásah orgánu sociálně-právní ochrany dětí a případné též soudu. Místní příslušnost orgánů sociálně-právní ochrana dětí se v těchto případech logicky nemůže řídit místem trvalého pobytu dítěte nebo místem jeho obvyklého bydliště. V souladu s § 61 odst. 3 a 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je stanovena povinnost poskytnout pomoc dítěti a učinit nezbytná opatření na jeho ochranu pro obecní úřad a obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu se dítě-cizinec aktuálně nachází. Prvotní a základní pomoc je povinen poskytnout ohroženému dítěti obecní úřad I. stupně, obdobně jako v případě zajištění neodkladné péče dítěti podle § 15 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Následně obecní úřad o situaci dítěte-cizince neprodleně informuje obecní úřad obce s rozšířenou působností. V řadě případů se však obecní úřad obce s rozšířenou působností dozví o ohroženém dítěti-cizinci jako první, tj. dříve než obecní úřad I. stupně, zejména zadrží-li dítě bez doprovodu rodičů nebo jiných odpovědných osob policie anebo je-li dítě-cizinec bez doprovodu rodičů hospitalizováno ve zdravotnickém zařízení. Na základě § 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí má totiž policie nebo poskytovatel zdravotních služeb povinnost oznámit informace o ohroženém dítěti obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností, nikoliv obecnímu úřadu I. stupně. Velkou část případů ohrožených dětí-cizinců proto řeší obecní úřady obcí s rozšířenou působností, v jejichž obvodu se nachází sídlo cizinecké policie nebo sídlo nemocnice, zejména ve větších městech, ve kterých je zvýšená koncentrace cizinců. 
K odst. 2 
 
	Obecní úřad obce s rozšířenou působností musí o situaci dítěte-cizince, které se na území České republiky ocitlo bez potřebné péče nebo se z jiného důvodu ocitlo ve stavu vážného ohrožení, neprodleně informovat zastupitelský úřad domovského státu dítěte, tj. velvyslanectví nebo nejbližší konzulát toho státu, jehož je dítě občanem. V této souvislosti je třeba upozornit, že řada mimoevropských států z Afriky, Asie nebo i Latinské Ameriky má akreditované diplomatické zastoupení pro Českou republiku, jehož sídlo se nachází mimo Českou republiku, neboť tyto státy nemají vlastní velvyslanectví nebo konzulát přímo v České republice. Velvyslanectví těchto států, do jejichž působnosti náleží také zastupování daného státu v České republice, se většinou nachází v Berlíně, Vídni nebo Bruselu. Není samozřejmě vyloučeno, aby obecní úřad obce s rozšířenou působností požádal o pomoc MZV nebo Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí při kontaktování zastupitelského úřadu domovského státu dítěte, jehož sídlo se nachází v cizině. 

	Hlavním účelem, pro který je nezbytné zastupitelský úřad domovského státu dítěte co nejdříve uvědomit o vzniklé situaci, je poskytnutí pomoci ze strany zastupitelského úřadu při pátrání po rodičích dítěte nebo jiných odpovědných osobách, do jejichž péče by mohlo být dítě předáno. Nemá-li zastupitelský úřad k dispozici informace o místě pobytu rodičů nebo jiných odpovědných osob na území České republiky, musí v zájmu řešení situace dítěte vyrozumět příslušné vnitrostátní orgány přímo v zemi původu dítěte, aby bylo ověřeno, zda se v domovském státě dítěte nachází rodiče nebo jiné osoby, které by mohly převzít péči o dítě, případně zda nebylo v domovském státě dítěte vydáno rozhodnutí o úpravě péče o dítě. Současně se zastupitelským úřadem domovského státu dítěte se informace o dítěti-cizinci sdělují rovněž Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí v Brně, který může v daném případě vykonávat úkoly ústředního orgánu podle předpisů Evropské unie (nařízení Rady č. 2201/2003) nebo podle mnohostranné mezinárodní smlouvy (zejména podle haagské Úmluvy o spolupráci ve věcech rodičovské zodpovědnosti č. 141/2001 Sb. m. s. a Úmluvy o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí č. 34/1998 Sb.). Úřad v Brně může při zjišťování rodinných poměrů dítěte v jeho domovském státě využít své kontakty a spolupráci s partnerskými ústředními orgány v cizině. 

	Výjimku představují děti-cizinci, které v České republice požádaly o udělení mezinárodní ochrany formou azylu nebo doplňkové ochrany (zejména doplňkové ochrany za účelem sloučení rodiny) anebo učinily předběžné prohlášení o úmyslu požádat o mezinárodní ochranu podle zákona č. 325/1999 Sb., neboť v České republice hledají ochranu před pronásledováním nebo před jinou hrozící vážnou újmou. Údaje o žadatelích o udělení mezinárodní ochrany zásadně nelze sdělovat orgánům státu původu žadatele, což znamená, že obecní úřad obce s rozšířenou působností nesmí v tomto případě informovat o situaci dítěte-cizince zastupitelský úřad jeho domovského státu. Podáním žádosti o udělení mezinárodní ochrany se dotyčné dítě také stává dítětem v režimu § 2 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, kterému je zaručeno poskytování sociálně-právní ochrany v plném rozsahu. Dítě v postavení žadatele o udělení mezinárodní ochrany získává rovněž oprávnění setrvat na území České republiky až do skončení řízení o udělení mezinárodní ochrany v souladu s § 3d zákona č. 325/1999 Sb., o azylu. 

	Objektivní problém s informováním zastupitelského úřadu domovského státu dítěte nastává rovněž v situaci, kdy není spolehlivě prokázána totožnost dítěte-cizince a není zřejmé, jaké má dítě státní občanství. V případě dětí-cizinců bez doprovodu rodičů a bez prokázané totožnosti vznikají někdy také důvodné pochybnosti ohledně udávaného věku dítěte, tj. pochybnosti o tom, zda se vůbec jedná o osobu mladší 18 let, která se pro účely sociálně-právní ochrany dětí i dalších předpisů považuje za dítě. Pro potřeby určení pravděpodobného věku dítěte je možné požádat o provedení lékařského vyšetření, což je v některých případech jediný způsob vedoucí k ověření věku dítěte. 

K odst. 3 
 
	Za předpokladu, že se v krátkém čase po zjištění informací o dítěti-cizinci, které se na území České republiky nachází bez doprovodu rodičů nebo jiných odpovědných osob, nepodaří nalézt rodiče nebo jiné odpovědné osoby, kterým je možné dítě předat do péče, nezbývá obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností jiná možnost než podat k nejbližšímu okresnímu soudu návrh na nařízení tzv. "rychlého" předběžného opatření podle § 924 obč. zák. a § 452 z. ř. s., kterým bude nařízeno předání dítěte do péče určené osoby nebo zařízení, případně do pěstounské péče na přechodnou dobu. Má-li dojít k umístění dítěte-cizince staršího 3 let do školského zařízení pro výkon ústavní výchovy, je možné předběžným opatřením soudu umístit dítě přímo do péče určeného dětského domova. Pokud by dítě z jazykových důvodů nebo z jiného vážného důvodu nemohlo být umístěno přímo do péče určeného dětského domova, může být dítě v první fázi, zpravidla na dobu 8 týdnů, umístěno do péče specializovaného Diagnostického ústavu pro děti-cizince se sídlem v Praze 5, který je zřízen a provozován MŠMT na základě § 2 odst. 4 zák. č. 109/2002 Sb. 

	Pokud je dítě-cizinec na základě předběžného opatření nebo jiného rozhodnutí soudu umístěno do péče určené fyzické osoby nebo zařízení na území České republiky, získává dítě z tohoto titulu oprávnění trvale pobývat na území České republiky v souladu s § 87 zákona č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců na území České republiky, a to dnem právní moci rozhodnutí soudu o předběžném opatření nebo jiného rozhodnutí soudu. Zároveň se dítě od tohoto okamžiku považuje za dítě spadající pod § 2 odst. 2 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. V případě, že nezletilý cizinec je umístěn do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, do ústavu pro péči o děti nebo je svěřen do péče fyzické osoby na území České republiky na základě předběžného opatření soudu, je nezletilý cizinec oprávněn pobývat na území České republiky přechodně bez víza od okamžiku vykonatelnosti usnesení soudu o nařízení předběžného opatření v souladu s § 18 písm. d) bod 4 zákona o pobytu cizinců na území České republiky (jedná-li se o předběžné opatření podle § 452 z. ř. s., je usnesení soudu vykonatelné ihned jeho vydáním). Ode dne vykonatelnosti předběžného opatření soudu se nezletilému cizinci také zakládá účast na veřejném zdravotním pojištění za obdobných podmínek jako v případě cizince, kterému bylo uděleno oprávnění k pobytu za účelem poskytnutí dočasné ochrany, a to v souladu s platnou úpravu § 48 písm. f) zákona o pobytu cizinců na území České republiky ve spojení s § 7 odst. 1 písm. o) zákona č. 48/1997 Sb., o veřejném zdravotním pojištění. 

	Návrh na jmenování poručníka dítěti-cizinci podle § 924 obč. zák. je třeba podat soudu za předpokladu, že se obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností, zastupitelskému úřadu ani Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí nepodaří zjistit údaje o nositelích rodičovské odpovědnosti ve vztahu k dítěti, tj. zejména údaje o rodičích, případně o tom, že již dříve byl dítěti jmenován poručník nebo opatrovník k výkonu rodičovské odpovědnosti namísto rodičů. V ostatních případech postačuje, aby soud jmenoval dítěti opatrovníka pro řízení o úpravě péče o dítě podle § 469 z. ř. s. Požádá-li dítě o udělení mezinárodní ochrany a jedná-li se o dítě bez doprovodu rodičů nebo jiných odpovědných osob, je soudem povinen jmenovat dítěti opatrovníka k ochraně jeho práv a právem chráněných zájmů spojených s pobytem na území České republiky na základě § 89 zákona o azylu. Podnět soudu ke jmenování opatrovníka dítěti však v tomto případě podává Ministerstvo vnitra, a nikoliv obecní úřad obce s rozšířenou působností. S ohledem na ochranu nezletilého žadatele o udělení mezinárodní ochrany jmenuje soud na podnět ministerstva opatrovníka bezodkladně předběžným opatřením. Na řízení o ustanovení opatrovníka se nevztahuje zvláštní právní předpis. Funkci opatrovníka nezletilého žadatele o udělení mezinárodní ochrany vykonává na prvním místě zletilý příbuzný dítěte, jestliže se některý z příbuzných dítěte zdržuje na území České republiky; není-li takový příbuzný k dispozici, vykonává funkci opatrovníka jiná vhodná fyzická nebo právnická osoba anebo obecní úřad obce s rozšířenou působností podle místa, kde je nezletilá osoba bez doprovodu hlášena k pobytu. 

	Zprostředkováním umístění dítěte do azylového zařízení se podle § 37 odst. 3 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí se nerozumí azylové zařízení zřízené a provozované Ministerstvem vnitra podle zákona o azylu, ve kterém se poskytuje ubytování žadatelům o udělení mezinárodní ochrany (přijímací středisko, pobytové středisko), neboť tato zařízení nejsou určena pro ubytování nezletilých cizinců bez doprovodu rodičů nebo jiné odpovědné osoby. Zprostředkováním umístění nezletilého cizince v azylovém zařízení je tak třeba rozumět především umístění dítěte do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc podle § 42 a násl. zák. o soc.-práv. ochraně dětí, které má s ohledem na své zaměření povahu azylového a krizového zařízení a do kterého může být dítě přijato nejen na základě rozhodnutí soudu nebo žádosti zákonného zástupce, ale dočasně až na dobu 24 hodin i na základě žádosti obecního úřadu obce s rozšířenou působností. Tímto způsobem je tedy možné zajistit nezbytnou péči o nezletilého cizince do doby, než soud rozhodne o návrhu obecního úřadu obce s rozšířenou působností na nařízení předběžného opatření. 

Související ustanovení: 

 § 2 odst. 2, 3 - osobní působnost zákona, § 16 odst. 1 - podávání návrhů na vydání "rychlých" předběžných opatření soudu, § 10 odst. 4 - všeobecná oznamovací povinnost, 

§ 42 a násl., 

 § 61 odst. 3 písm. a) a odst. 4 - místní příslušnost 

Související předpisy: 

 čl. 2 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte, 

 § 924, § 928 obč. zák., 

 § 452-465, § 469 z. ř. s., 

 § 2 odst. 4 zák. č. 109/2002 Sb., 

zák. č. 325/1999 Sb., o azylu 

zák. č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců na území České republiky, 

zák. č. 48/1997 Sb., o veřejném zdravotním pojištění 

HLAVA X 

KOMISE PRO SOCIÁLNĚ-PRÁVNÍ OCHRANU DĚTÍ A PORADNÍ SBORY 

 § 38 

(Zřízení komise pro sociálně-právní ochranu [1] a její působnost [2]; Jmenování a odvolávání členů komise [3]; Jednací řád komise [4 až 6]; Náhrada ušlého příjmu za účast na jednání komise [7]) 
Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Komise pro sociálně-právní ochranu dětí [byla do zrušení okresních úřadů] zřizována přednostou okresního úřadu podle § 9 odst. 3 zákona o okresních úřadech, [poté je zřizována starostou obce s rozšířenou působností]. 

	Komise bude působit také jako koordinující orgán [obecního] úřadu [obce s rozšířenou působností] na úseku sociálně-právní ochrany. Komise by měla sledovat působení opatření učiněných [obecním] úřadem [obce s rozšířenou působností] v sociálně-právní ochraně a měla by také taková opatření iniciovat. Předpokládá se, že uvedená komise bude složena z řady odborníků na otázky výchovy dětí a péče o ně. 

	K zák. č. 518/2002 Sb.: Podle právní úpravy účinné do 31.12.2002 rozhoduje komise zřízená přednostou okresního úřadu o odvolání proti rozhodnutí obce o uložení výchovných opatřeních. Tím, že se působnost okresních úřadů stanovená v § 38 zákona přenesla na obce s rozšířenou působností, by v případech, v nichž by se jednalo o rozhodnutí obecního úřadu obce s rozšířenou působností, o odvolání proti tomuto rozhodnutí rozhodoval opět orgán obce, jejíž obecní úřad přezkoumávané rozhodnutí vydal, což je nepřípustné. Proto se navrhuje, aby komise rozhodovala o vydání pověření nestátním subjektům k výkonu sociálně-právní ochrany v případě, kdy žádá o pověření ke zřízení výchovně rekreačního tábora pro děti popřípadě, kdy se bude jednat o odnětí tohoto pověření. V ostatních případech bude o vydávání pověření i nadále rozhodovat krajský úřad. (...) Pokud se jedná o odvolání proti rozhodnutí obecního úřadu o uložení výchovných opatření, o nichž by měla podle dosavadní úpravy rozhodovat komise, bude o těchto odvoláních rozhodovat krajský úřad. 

	K zák. č. 134/2006 Sb.: U komisí pro sociálně-právní ochranu dětí obcí s rozšířenou působností se zpřesňuje vymezení kompetencí. S cílem zajistit při řešení případů týraných a zneužívaných dětí posouzení z různých odborných hledisek, je nutné zakotvit povinnost pořádat k jednotlivým případům násilí na dětech tzv. případové konference, jejichž výsledkem bude stanovení dlouhodobého plánu sociální terapie a pomoci dítěti a rodině. V zájmu rozvíjení preventivní činnost v této oblasti se ukládá komisi úkol stanovovat priority prevence sociálně patologických jevů u dětí a připravovat programy péče o problémové skupiny dětí, které využívá obecní úřad obce s rozšířenou působností při usměrňování péče o děti ohrožené sociálně patologickými jevy (§ 32 odst. 2 písm. d) zákona). Komise bude rovněž vytvářet sociálně preventivní programy zaměřené na zvýšení společenského povědomí o problematice násilí na dětech. Jestliže o to bude starostou obce s rozšířenou působností požádána, měla by komise také posuzovat zvláště složité a problematické případy, s nimiž se obecní úřad obce s rozšířenou působností při své činnosti na úseku sociálně-právní ochrany setká. Tím se zvýší i objektivita posuzování těchto případů a zajistí se žádoucí interdisciplinární náhled na jejich řešení. 

	Pro předsedy komise pro sociálně-právní ochranu dětí a krajského poradního sboru se zakotvuje výjimka z úpravy obsažené v ustanovení § 106 zákona o obcích a § 65 zákona o krajích. Podle těchto ustanovení může být v čele zvláštního orgánu obce nebo kraje pouze osoba, která pro danou oblast přenesené působnosti prokázala zvláštní odbornou způsobilost. U předsedů zvláštních orgánů působících v oblasti sociálně-právní ochrany není vzhledem ke kompetencím těchto orgánů nezbytné, aby vedle své odbornosti (např. lékař, psycholog, pedagog atd.) prokazovali zvláštní odbornou způsobilost pro daný úsek státní správy. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: Sociálně-právní ochranu provádějí také komise pro sociálně-právní ochranu dětí a poradní sbory. U komise zřízené starostou obce s rozšířenou působností se doplňuje oprávnění pořádat případové konference pro řešení situací ohrožených dětí a jejich rodin v rámci její působnosti. Významnou pomocí je to zejména v těch případech, kdy jsou případy řešené orgánem sociálně-právní ochrany dětí velice složité, orgán již vyčerpal všechny své možnosti, zejména v komunikaci s rodiči či jinými osobami odpovědnými za výchovu. Řešení případu komisí pro sociálně-právní ochranu dětí, která je složena např. z členů zastupitelstev, pedagogických pracovníků, zástupců občanských sdružení či církví formou případové konference, může významně přispět k nalezení řešení problému. 

	(...) Není účelem, aby komise předala uspořádání případové konference pověřené osobě. Zástupce pověřené osoby samozřejmě může komise přizvat např. k odbornému vedené případové konference, smyslem ale je, aby se jí účastnili i členové komise. 

	Pro členy komise sociálně-právní ochrany dětí, poradní sbor ministerstva práce a sociálních věcí a také pro poradní sbor zřízený hejtmanem kraje se zvyšují částky náhrad ušlého výdělku za dobu účasti na jednání komise či sboru. (...) Sazby horní hranice náhrady ušlého výdělku nebyly valorizovány od účinnosti zákona č. 359/1999 Sb., tj. od 1.4.2000, a proto stávající výše náhrady ušlého výdělku již neodpovídá adekvátnímu ohodnocení účasti na zasedání poradního sboru nebo komise pro sociálně-právní ochranu dětí a je překážkou pro získávání kvalifikovaných externích odborníků za členy těchto orgánů. 

K § 38 
 
	Nynější pojetí komise pro sociálně-právní ochranu dětí navazuje na dobré tradice ochrany dětí v českých zemích, a to již samotným názvem, když okresní komise pro péči o mládež (po roce 1918 přejmenované na Okresní péče o mládež, dále jen "OPM") jako korporace - dobrovolné spolky - začaly vznikat již r. 1904 (srov. Brabenec, F. Historický vývoj sociálně-právní ochrany dětí - Ohlédnutí do minulosti. In: Novotná, V., Burdová, E. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí. Komentář. 3. vyd. Praha: Linde, 2007, s. 9 a násl.). Jak je uvedeno v komentáři k § 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, ačkoli se jednalo o dobrovolné spolky na členské bázi, byť částečně regulované veřejným právem, mohl soud na tyto subjekty jako výkonné orgány přenést některé úkoly ochrany dětí. Okresních péčí o mládež, zřizovaných v obvodech okresních soudů, bylo v českých zemích 220 a řídily se jednotnými stanovami, vydanými Ministerstvem sociální péče (srov. tamtéž, s. 11). Tyto spolky byly zrušeny na základě § 5 odst. 1 zák. č. 48/1947 Sb., o organisaci péče o mládež, vyhláškou předsedy vlády Kl. Gottwalda ke dni 31. prosince 1947, jejich majetek byl bez náhrady zabrán státem a výkon sociálně-právní ochrany byl přenesen na zvláštní komise národních výborů jako orgánů "lidosprávy"; to vše ještě před "únorovým vítězstvím". 

	Tím, že uvedené spolky vykonávající agendu sociálně-právní ochrany včetně výkonu hromadného poručenství byly postaveny na členském základě, část jejich činnosti se nynějším komisím obsahově blížila. Především obsazení správních výborů, které zajišťovaly i koncepční záměry, bylo velmi reprezentativní. Správní výbor se skládal jak z přísedících volených členy spolku, mezi nimiž byli zpravidla i významní představitelé společenského, hospodářského a kulturního života v okrese, tak z přísedících virilních, kteří podle směrnic Ministerstva sociální péče ve správním výboru zastupovali dotčené oficiální instituce daného okresu (jako byl např. zástupce soudu, zástupci státní správy i samosprávy, zástupci školství, zdravotní pojišťovny, farních úřadů apod.). Poslední skupinou byli přísedící kooptovaní za různé další subjekty, jak za externí poskytovatele služeb, tak např. za důvěrnický sbor (jehož členové - sociální pracovníci - v rámci OPM vykonávali dozor nad dětmi v pěstounské péči, příp. nad dětmi "ohroženými"). V porovnání s dnešním demonstrativním vymezením vhodných členů komise pro sociálně-právní ochranu však bylo složení správního výboru výrazně širší a i to OPM dodávalo také větší prestiž. Pojetí přibližně podobné správnímu výboru OPM, ovšem ve zredukované a politicky zdeformované dobové podobě, zachovala i úprava zvláštních komisí "okresní péče o mládež" národních výborů podle zmíněného zákona č. 48/1947 Sb. 

	Předpisy z oblasti sociálního zabezpečení z období 70. až 90. let upravovaly komise péče o rodinu a děti, jež byly na úrovni okresu zřizovány obligatorně, na úrovni místní pak fakultativně. Na místní úrovni komise, byla-li zřízena, rozhodovala během tohoto období o výchovných opatřeních ve smyslu nynějšího § 13 a plnila koordinační úkoly v územním obvodu. Na okresní úrovni plnila komise tytéž úkoly, vedle toho však vykonávala agendu na úseku příspěvku na výživu dítěte, což byla podle § 100 tehdejšího znění zákona o rodině dávka pomoci v hmotné nouzi, resp. náhradního výživného, dále komise rozhodovala o odměně pěstouna, o odvoláních proti výchovným opatřením místních národních výborů a odstranění tvrdosti zákona v některých případech u mateřského příspěvku (předchůdce dnešního rodičovského příspěvku podle zákona o státní sociální podpoře) a později vdoveckého příspěvku (specifický příspěvek ovdovělého muže pečujícího o nezaopatřené dítě, upravený v § 75 tehdejšího znění zák. č. 100/1988 Sb., o sociálním zabezpečení). Na krajské úrovni komise péče o rodinu a děti za prvé koordinovala činnost orgánů působících v péči o rodinu a děti a za druhé v součinnosti s okresními národními výbory organizovala náhradní rodinnou péči (srov. § 25 zák. č. 114/1988 Sb., o působnosti orgánů ČSR v sociálním zabezpečení), šlo tedy o předchůdce nynějších poradních sborů. 

	Z uvedeného historického přehledu je zřejmé, že význam komise sociálně-právní ochrany postupným vývojem významně poklesl z hlavního aktéra sociálně-právní ochrany dětí a rovněž nositele iniciativy jejího rozvoje v území víceméně odpovídajícím nynějším správním obvodům obcí s rozšířenou působností na nepříliš viditelný poradní orgán, kdy členství v něm není již ani nijak prestižní záležitostí, resp. se původní význam jejích historických předchůdců nepodařilo po 1. dubnu 2000 obnovit, ačkoli lze takový záměr z důvodové zprávy k zákonu č. 359/1999 Sb. jednoznačně vyvodit (srov. důvodovou zprávu shora). 

K odst. 1 
 
	Odstavec 1 představuje základní kompetenční normu v oblasti komisí pro sociálně-právní ochranu (dále též jen "komise"). Starosta obce s rozšířenou působností nemá na výběr, zda komisi zřídí či nikoli, ale zřídit ji, jako zcela samostatný zvláštní orgán obce, ze zákona musí. K povaze tohoto zvláštního orgánu obce srov. výklad k § 4 odst. 2 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

K odst. 2 
 
	Zdejší ustanovení taxativním způsobem vymezuje věcnou působnost komise. Podle původního znění zákona měla komise, tehdy ovšem zřizovaná na úrovni okresního úřadu, pouze dvě kompetence, a to zaprvé tradiční kompetenci rozhodovat o odvolání proti rozhodnutí obce o uložení výchovných opatření (dnes § 13), jež musela být v souvislosti s reformou veřejné správy zrušena, a zadruhé kompetenci koordinovat výkon sociálně-právní ochrany na území okresu. Všechny ostatní oblasti působnosti byly komisi svěřeny až následnými novelizacemi zákona. 

K odst. 2 písm. a) 
 
	Vydávání pověření k výchovně rekreačním táborům. Komise vydává postupem předvídaným v § 49 zák. o soc.-práv. ochraně dětí pověření ke zřízení výchovně rekreačního tábora pro děti. Jedná se o jedinou výjimku při vydávání pověření k výkonu sociálně-právní ochrany, když ke všem ostatním druhům služeb sociálně-právní ochrany dětí pověření ("registraci") vydává krajský úřad. Kompetence byla komisi svěřena v souvislosti s reformou veřejné správy a zrušením okresních úřadů novelou č. 518/2002 Sb. s účinností od 1. ledna 2003. 

K odst. 2 písm. b) 
 
	Prevence týrání, zneužívání a zanedbávání dětí a individuální intervence. Působnost v této oblasti byla komisi založena novelou zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 134/2006 Sb. s účinností od 1. června 2006. Zdejší ustanovení ne zcela vhodně upravuje současně koncepční úkoly navrhování a posuzování sociálně preventivních programů, které úzce souvisejí s koordinací výkonu sociálně-právní ochrany podle písm. e), a oproti původnímu charakteru komise jako orgánu koncepčního, koordinačního a odvolacího současně zakládá působnost k projednání jednotlivých případů týraných a zneužívaných dětí, která podobně jako kompetence podle písm. d) a f) vlastně konkuruje působnosti příslušného oddělení obecního úřadu na úrovni obce s rozšířenou působností. Komise však vlastní opatření sociálně-právní ochrany nerealizuje, může je pouze navrhovat. Bude na odpovědném obecním úřadu, zda navržená opatření zahrne do individuálního plánu ochrany dítěte, či je vyhodnotí jako neúčelná či nevhodná. 

K odst. 2 písm. c) 
 
	Koncepční úkoly při prevenci sociálně patologických jevů. Zdejší ustanovení bylo rovněž vloženo až novelou zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 134/2006 Sb. Opět se jedná o založení konkurující působnosti vůči obecnímu úřadu, zejména vůči jeho úkolům podle § 10 odst. 3 písm. a), b) a podle § 32 odst. 1, 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Vzhledem k charakteru komise jako iniciativního a koncepčního orgánu je však realizace předmětných úkolů právě na půdě komise vhodnější. Vzhledem k tomu, že popisovaná kompetence má zřetelnou koncepční a plánovací povahu a logicky směřuje, podobně jako působnost podle písm. e), též k rozvoji odpovídajících služeb ve správním obvodu, měla by komise úzce spolupracovat s příslušnými útvary obce při realizaci úkolů střednědobého plánování rozvoje sociálních služeb (komunitní plánování) ve smyslu § 94 zák. o soc. službách. 

K odst. 2 písm. d) 
 
	Posuzování kazuistik. Zdejší ustanovení bylo vloženo rovněž novelou zákona o sociálně-právní ochraně č. 134/2006 Sb., přičemž cílem má být zajištění větší objektivity při řešení zvláště složitých případů a zajištění interdisciplinárního náhledu. Z uvedeného je zřejmé, že by se tak mělo dít zpravidla za použití metody případové konference, explicitně zmíněné v písm. f), nicméně nelze vyloučit ani posouzení případu pouze na základě spisu "Om" (tedy formou případového setkání). Praktické využití této kompetence lze spatřovat zejména v situacích, kdy je projednávána stížnost na postup obecního úřadu ve smyslu § 175 spr. řádu. Jinak je však vhodnější, aby případové konference k jednotlivým případům byly realizovány v režimu § 10 odst. 3 písm. e) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

K odst. 2 písm. e) 
 
	Koordinační úkoly. Působnost při koordinaci výkonu sociálně-právní ochrany ve správním obvodu je původní a základní kompetencí komise, která též úzce souvisí s dalšími koncepčními úkoly, zmíněnými výše. Proto také zde plně platí vhodnost zapojení komise do procesu komunitního plánování. 

K odst. 2 písm. f) 
 
	Pořádání případových konferencí. Tato poslední kompetence komise byla do ustanovení vložena novelou zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 401/2012 Sb. s účinností od 1. ledna 2013 jako kompetence obecná. Úzce samozřejmě souvisí s možností posuzování jednotlivých případů podle písm. d). Využití této metody sociální práce na úrovni komise není však nové. Ačkoli zákon tento pojem výslovně nezmiňoval, již důvodová zpráva k novele zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 134/2006 Sb. explicitně hovoří o potřebě "zakotvit povinnost pořádat k jednotlivým případům násilí na dětech tzv. případové konference", tehdy však pouze ve vztahu k řešení případů týraných a zneužívaných dětí. V souvislosti se zakotvením působnosti samotného obecního úřadu k pořádání případových konferencí v § 10 odst. 3 písm. e) zák. o soc.-práv. ochraně dětí platí však, co je uvedeno výše, totiž že případové konference by měl pořádat přednostně obecní úřad. 

K odst. 3 a 4 
 
	Zdejší ustanovení stanovují procedurální pravidla jmenování členů a funkcionářů komise a pravidla pro jednání komise standardním způsobem. Zákon uvádí dva okruhy potenciálních členů - jsou jimi zaprvé členové zastupitelstev obcí v obvodu obecního úřadu obce s rozšířenou působností, zadruhé pak osoby, "které spolupůsobí při sociálně-právní ochraně", přičemž zákon je demonstrativně uvádí: učitelé, lékaři, zástupci pověřených osob, spolků či církví a vzhledem k tomu, že jde o demonstrativní výčet (arg.: "a jiných právnických nebo fyzických osob"), a k tomu, že posléze nabyl účinnosti zákon o sociálních službách, je namístě sem řadit též zástupce poskytovatelů sociálních služeb. Podle důvodové zprávy bude komise "působit také jako koordinující orgán [obecního] úřadu [obce s rozšířenou působností] na úseku sociálně-právní ochrany. Komise by měla sledovat působení opatření učiněných [obecním] úřadem [obce s rozšířenou působností] v sociálně-právní ochraně a měla by také taková opatření iniciovat". Komise tedy plní na úrovni obce s rozšířenou působností též kontrolní funkci vůči obecnímu úřadu. Jak z této pravomoci, tak ze zákonného vymezení okruhu členů komise je pak zřejmé, že úmyslem zákonodárce není, aby členy komise byli zaměstnanci obce zařazení v obecním úřadě k výkonu sociálně-právní ochrany, neboť tak by se stalo, že by jako členové komise kontrolovali, popř. "koordinovali" sami sebe. Komise má tak vykonávat veřejnou kontrolu nad výkonem sociálně-právní ochrany, a to kontrolu politickou (zastupitelé), odbornou (učitelé, zdravotníci, psychologové, pracovníci sociálních služeb), tak obecně veřejnou kontrolu občanskou společností (spolky, církve). Zákon ve druhé větě komentovaného ustanovení výslovně zprošťuje předsedu komise, který má nejvýznamnější procedurální pravomoci při jejím řízení, povinnosti prokazovat odbornou způsobilost v oblasti sociálně-právní ochrany. Vzhledem ke členství v komisi na základě politického, odborného a občanského klíče pak však samozřejmě není pochyb, že zvláštní odbornou způsobilost nemusí prokazovat ani ostatní její členové, počínaje zástupcem předsedy, neboť ti budou mít buď svou zvláštní odbornost, s níž při sociálně-právní ochraně "spolupůsobí", nebo alespoň "občanskou odbornost" angažované veřejnosti. 

	Specifické postavení má tajemník komise, který tuto funkci vykonává v rámci svého pracovního poměru jako zaměstnanec obce, jenž je v obecním úřadu naopak podle požadavku zákona zařazen na úseku sociálně-právní ochrany. Tajemník nejen zajišťuje technické a materiální zázemí pro činnost komise, bude zpravidla vést záznamy o její činnosti a další spisovou agendu apod., ale představuje též spojovací článek mezi komisí jako zvláštním orgánem obce a oddělením sociálně-právní ochrany obecního úřadu. Vzhledem ke zmíněné kontrolní funkci komise vůči úřadu však není vhodné, aby tajemníkem komise byl jmenován představený, tedy vedoucí pracovník příslušného útvaru obecního úřadu, ale mělo by jít spíše o řadového úředníka. 

K odst. 5 a 6 
 
	Jednání komise je neveřejné, je však k němu kromě členů komise, jmenovaných starostou postupem podle odst. 3, možno přizvat řadu dalších osob, zde vyjmenovaných; jedná-li se o osoby, které předmět jednání vlastní iniciativou vůči komisi nastolily, pak je třeba je podle odst. 6 přizvat obligatorně. Vzhledem ke zbytkové klauzuli uvedené v písm. g) ("je možno přizvat - jiné fyzické osoby") lze konstatovat, že přizvat k jednání komise lze kohokoli, "je-li to účelné k objasnění rozhodujících skutečností". Vzhledem k tomu, že komisi není svěřena kompetence vést správní řízení z moci úřední s výjimkou řízení o odnětí pověření ke zřizování výchovně rekreačních táborů pro děti, a i v případě projednávání kazuistik (mimo správní řízení) má komise kompetence toliko návrhové, posuzovací a doporučující a nemůže realizovat ani nařizovat jakákoli opatření, nelze s výjimkou prověřování skutečností odůvodňujících případné odnětí pověření ke zřizování výchovně rekreačních táborů vynucovat přítomnost přizvaných osob ve smyslu § 137 spr. řádu (povinnost podat vysvětlení), neboť jeho obdobné použití ve smyslu § 154 spr. řádu by bylo zjevně příliš extenzivní. Pouze rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu jsou v rámci povinnosti spolupráce s orgány sociálně-právní ochrany, mezi něž ve smyslu § 4 komise patří, povinni k jednání, na něž byli přizváni, se dostavit, jak jim ukládá § 53 odst. 2 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Na členy komise, jakož i na přizvané osoby se samozřejmě vztahuje přísná povinnost mlčenlivosti podle § 57 odst. 1, 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Přizvané osoby je o tom namístě před vlastním jednáním komise poučit, a to případně i protokolárně. 

K odst. 7 
 
	Podle § 200 věta první zák. práce "zaměstnanci od zaměstnavatele přísluší pracovní volno v nezbytně nutném rozsahu k výkonu veřejných funkcí, občanských povinností a jiných úkonů v obecném zájmu, pokud tuto činnost nelze provést mimo pracovní dobu". Ustanovení § 203 odst. 1 zák. práce stanoví, že "jiné úkony v obecném zájmu stanoví tento zákon nebo zvláštní zákon". Zvláštním zákonem je zákon o sociálně-právní ochraně dětí a zdejší ustanovení, které účast na jednání komise prohlašuje za jiný úkon v obecném zájmu. Komentované ustanovení navíc přiznává za účast na jednání komise též náhradu mzdy nebo platu, když jinak se při překážce v práci z důvodu obecného zájmu taková náhrada zásadně nepřiznává. Náhradu mzdy vyplácí uvolněnému zaměstnanci zaměstnavatel. Podle § 206 odst. 3 zák. práce je obec, "pro kterou byl zaměstnanec činný, popřípadě z jejíhož podnětu byl uvolněn, povinna uhradit zaměstnavateli, u něhož byl zaměstnanec v době uvolnění v pracovním poměru, náhradu mzdy nebo platu, která byla zaměstnanci poskytnuta, pokud se zaměstnavatel s obcí nedohodl na upuštění od úhrady". Obec vyplacenou náhradu mzdy nebo platu zaměstnavateli uhradí pouze v rozsahu zaměstnancova průměrného výdělku, určeného podle § 351 a násl. zák. práce. 

	Podle § 206 odst. 1 věta prvá zák. práce platí, že "je-li překážka v práci zaměstnanci předem známa, musí včas požádat zaměstnavatele o poskytnutí pracovního volna". 

	Není-li člen komise nebo osoba přizvaná na jednání komise v pracovním poměru, ale je osobou samostatně výdělečně činnou, stanoví zdejší ustanovení paušální náhradu ušlého výdělku ve výši 120 Kč za každou hodinu (tj. celých 60 min.) účasti na komisi. Vzhledem k tomu, že není řečeno, že se tato náhrada poskytuje za každou započatou hodinu, lze mít za to, že nárok na hodinovou náhradu vzniká vždy až uplynutím celých 60 minut. Trvá-li však jednání komise 9 a více hodin v jednom dni, přísluší náhrada v paušální výši 1 020 Kč a o další hodinové sazby se již nezvyšuje. Uvedené paušální náhrady jsou stanoveny jako maximální. Není-li člen komise nebo přizvaná osoba ani zaměstnancem, ani osobou samostatně výdělečně činnou (např. důchodci bez vedlejších příjmů, osoby v evidenci uchazečů o zaměstnání Úřadu práce), náhrady mzdy nebo platu ani paušální náhrada ušlého výdělku se samozřejmě neposkytují, neboť tu není co nahrazovat. 

	Vedle náhrady mzdy nebo platu nebo paušální náhrady za ušlý výdělek náleží členům komise nebo osobám přizvaným na jednání komise náhrada jízdních výdajů v prokázané výši. Aby nedocházelo k neúměrným finančním nárokům, může ale předseda komise určit způsob dopravy, zejména tedy tak, že jako způsobilou pro uplatnění cestovní náhrady, resp. maximální výše cestovní náhrady, je-li fakticky a prokazatelně užit dražší způsob dopravy, určí dopravu veřejnou (resp. cestovní náhrady do výše tarifu veřejné dopravy na dané relaci). Stravné se neposkytuje. 

	Finanční vypořádání závazků založených zdejším ustanovením realizuje obecní úřad. 

	Zdejší ustanovení se ve stejném rozsahu použije též pro poskytování náhrady mzdy, platu nebo paušální náhrady ušlého výdělku a náhrady cestovních výdajů při účasti na případové konferenci, pořádané obecním úřadem podle § 10 odst. 3 písm. e). 

Související ustanovení: 

 § 4 - věcná příslušnost správních úřadů, § 6 - pojem ohroženého dítěte, § 10 odst. 3 písm. a), b), e) - některé činnosti orgánů sociálně-právní ochrany, § 32 - preventivní činnost obecního úřadu, § 39 odst. 1 písm. d) - výčet typů zařízení, § 49 odst. 1 - vydávání pověření, § 51 - povinnosti orgánů sociálně-právní ochrany při sdělování údajů, § 53 - povinnosti státních orgánů, dalších právnických a fyzických osob a pověřených osob, § 57 - mlčenlivost 

Související předpisy: 

 § 106 obecního zřízení, 

 § 92, § 93, § 94, § 95 zák. o soc. službách, 

 § 203 odst. 1, § 206 odst. 1, § 351 a násl. zák. práce 

Literatura:

Brabenec, F. Historický vývoj sociálně-právní ochrany dětí - Ohlédnutí do minulosti. In: Novotná, V., Burdová, E. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí. Komentář. 3. vyd. Praha: Linde, 2007, s. 9 a násl. 

Jenšovský, V. O obdivném díle v prospěch české mládeže v době nacistické okupace: Jakub Honner a jeho odvážní sppolupracovníci. In: Od Ještěda k Troskám. Vlastivědný sborník Českého ráje a Podještědí, 2008, č. 1, s. 7-20. 

 § 38a 

(Poradní sbor kraje a hl. města Prahy) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 134/2006 Sb.: V zákoně se doplňuje úprava týkající se zřizování, působnosti, složení a jednání krajských poradních sborů [...] a ministerského poradního sboru [...]. Krajské poradní sbory budou mít postavení zvláštních orgánů kraje pro výkon přenesené působnosti; nepůjde tudíž o nepovinně zřizované iniciativní a poradní orgány. 

	Poradní sbory [...] jsou institutem, který už v současné době existuje. Je však potřebné vytvořit pro jejich činnost těchto sborů také odpovídající právní rámec. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: Podkladem pro výběr vhodných pěstounů či osvojitelů pro konkrétní dítě již nadále nebudou doporučení poradního sboru pro zprostředkování náhradní rodinné péče, ale především závěry odborného posouzení dítěte a žadatelů krajským úřadem podle § 27 zákona č. 359/1999 Sb. Krajský úřad musí ve spolupráci s příslušným obecním úřadem obce s rozšířenou působností zohlednit rovněž aktuální vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny a výsledky realizace opatření stanovených v individuálním plánu ochrany dítěte. 

	Stávající poradní sbory kraje pro zprostředkování náhradní rodinné péče se změní na poradní sbory pro sociálně-právní ochranu dětí. Krajské poradní sbory již nadále nebudou přijímat doporučení k jednotlivým podnětům na zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče pro konkrétní dítě, na druhou stranu se však jejich působnost rozšíří i na další oblasti sociálně-právní ochrany dětí v rozsahu úkolů a pravomocí, které jsou pro kraje a krajské úřady zakotveny v zákoně č. 359/1999 Sb. Důležitou roli by proto měl poradní sbor kraje zastávat při vytváření krajských koncepcí a politik v oblasti ochrany dětí a rodiny, při zajišťování odpovídající sítě služeb pro rodiny s dětmi a při rozhodování o rozvoji krajské sítě pobytových zařízení pro péči o děti, ať už jde o zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, anebo o školská zařízení pro výkon ústavní výchovy, zařízení sociálních služeb a zdravotnické dětské domovy pro děti do 3 let věku. 

K odst. 1 
 
	Poradní sbor kraje pro plnění úkolů na úseku sociálně-právní ochrany dětí byl do zákona zakotven novelizací zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 134/2006 Sb. s účinností od 1. června 2006, na jejímž základě bylo hejtmanům jednotlivých krajů a primátorovi hl. města Prahy uloženo zřídit poradní sbor kraje a jmenovat jeho členy. Poradní sbor má povahu zvláštního orgánu kraje (hl. města Prahy) pro výkon přenesené působnosti ve smyslu § 65 krajského zřízení a § 80 zákona č. 131/2000 Sb., o hlavním městě Praze, kdy povinnost ke zřízení tohoto zvláštního orgánu je hejtmanovi (primátorovi) stanovena zvláštním zákonem (zákonem o sociálně-právní ochraně dětí). 

	Do konce roku 2012 spočívala působnost poradního sboru kraje výlučně v tom, že projednával podněty ke zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče a krajskému úřadu doporučoval vhodné osvojitele nebo pěstouny pro děti zařazené v evidenci dětí vhodných k osvojení nebo ke svěření do pěstounské péče, která je vedena krajským úřadem. Podle § 24 zák. o soc.-práv. ochraně dětí ve znění účinném do 31. prosince 2012 byl krajský úřad povinen při zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče pro děti vedené v jeho evidenci přihlížet k doporučení poradního sboru, avšak zároveň nebyla doporučení poradního sboru pro krajský úřad závazná a krajský úřad se od nich při výběru osvojitele nebo pěstouna pro konkrétní dítě mohl odchýlit, což se ovšem stávalo spíše výjimečně. Od 1. ledna 2013, tj. od účinnosti novelizace provedené zákonem č. 401/2012 Sb., byla zrušena kompetence poradního sboru vydávat doporučení ve věci zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče a působnost poradního sboru kraje byla stanovena v mnohem širším rozsahu. 

	Lze říci, že působnost poradního sboru upravená v odstavci 1 písm. a) a b), tj. spolupráce při vytváření krajských programů a koncepcí zaměřených na služby pro rodiny s dětmi, náhradní rodinnou péči, využití volného času dětí, vzdělávacích programů a preventivních programů, jakož i posuzování záměru kraje ke zřízení zařízení sociálně-právní ochrany dětí nebo jiného zařízení péče o děti, se vztahuje k výkonu samostatné působnosti kraje. Spolupráce na přípravě krajských programů a koncepcí se může týkat rovněž zpracování střednědobého plánu rozvoje sociálních služeb, který je kraj povinen zpracovat podle § 95 zák. o soc. službách, zejména spolupráci s obcemi na území kraje, se zástupci poskytovatelů sociálních služeb a se zástupci osob, kterým jsou poskytovány sociální služby. Krajské střednědobé plány rozvoje sociálních služeb se ve většině případů zabývají rovněž podporou služeb pro rodiny s dětmi. Může se jednat zejména o rozvoj poradenských služeb, včetně služeb rodinného a manželského poradenství, o podporu služeb rané péče, pečovatelské služby, sociálně aktivizačních služeb pro rodiny s dětmi apod. Pokud jde o posuzování záměrů kraje na zřízení zařízení určených pro péči o děti, jedná se především o záměry na zřízení zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc podle § 42 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Může se však jednat také o zřízení jiného typu pobytového zařízení pro výkon náhradní péče o děti, např. dětského domova, dětského domova pro děti do 3 let nebo domova pro děti se zdravotním postižením, jestliže se jedná o příspěvkovou organizaci kraje. Poradní sbor by měl záměr kraje na zřízení nového zařízení pro péči o děti zásadně projednat ještě předtím, než je materiál o zřízení zařízení předložen k projednání a ke schválení do rady kraje nebo do zastupitelstva kraje, v každém případě však dříve, než bude o zřízení zařízení s konečnou platností rozhodovat krajský úřad. Krajský úřad totiž musí rozhodnout o žádosti kraje nebo jím zřízené příspěvkové organizace na vydání nebo rozšíření pověření k výkonu sociálně-právní ochrany podle § 49 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, kdy v rozhodnutí krajského úřadu ve věci pověření musí být uvedeno, že kraj nebo příspěvková organizace kraje mají oprávnění zřídit a provozovat zařízení určitého názvu na určité adrese sídla (viz § 49 odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Vyjádření poradního sboru kraje může v této věci posílit objektivitu a nestrannost rozhodování krajského úřadu, která může být do určité míry zpochybněna tím, že krajský úřad jako orgán kraje posuzuje žádost kraje nebo žádost příspěvkové organizace kraje. 

	Naopak působnost poradního sboru kraje stanovená v odstavci 1 písm. c) a d) se váže k výkonu přenesené působnosti krajského úřadu na úseku sociálně-právní ochrany dětí. V souladu s § 49 odst. 5 a 7 zák. o soc.-práv. ochraně dětí vydává krajský úřad závazné stanovisko podle § 149 odst. 1 spr. řádu v případě, že žadatel o vydání pověření k výkonu sociálně-právní ochrany dětí nebo pověřená osoba hodlá v obvodu tohoto krajského úřadu zřídit nové zařízení sociálně-právní ochrany dětí. Závazné stanovisko vydává krajský úřad jako dotčený správní orgán na žádost toho krajského úřadu, který je příslušný k rozhodnutí o žádosti o vydání nebo rozšíření pověření, tj. krajského úřadu příslušného podle adresy sídla nebo trvalého pobytu žadatele. Obsahem závazného stanoviska musí podle zákona být posouzení záměru na zřízení nového zařízení z hlediska potřeby poskytování sociálně-právní ochrany dětí v jednotlivých typech zařízení na území kraje, tj. posouzení potřebnosti nového zařízení z hlediska stávající sítě zařízení sociálně-právní ochrany dětí, zařízení sociálních služeb, zdravotnických zařízení pro výkon ústavní výchovy, školských zařízení pro výkon ústavní výchovy nebo ochranné výchovy, školských zařízení pro preventivně výchovnou péči a školských poradenských zařízení. Vzhledem k obsahu závazného stanoviska proto krajský úřad může (nejedná se o povinnost) požádat o stanovisko v této věci poradní sbor kraje. Obdobně se může krajský úřad obrátit na poradní sbor s žádostí o stanovisko a vyjádření i v případě, že krajský úřad nevydává závazné stanovisko, ale sám jako místně příslušný krajský úřad rozhoduje o žádosti o vydání nebo rozšíření pověření k výkonu sociálně-právní ochrany dětí, jejíž součástí je záměr žadatele na zřízení nového zařízení sociálně-právní ochrany. 

	Krajský úřad je oprávněn požádat poradní sbor o součinnost a stanovisko i v dalších otázkách týkajících se zabezpečování sociálně-právní ochrany dětí na území kraje, které spadají do působnosti krajského úřadu v rámci přeneseného výkonu státní správy. Vedle již zmíněné oblasti pověřování k výkonu sociálně-právní ochrany dětí se může jednat o otázky z agendy zprostředkování náhradní rodinné péče (např. ohledně systému a způsobu zajišťování přípravy žadatelů o náhradní rodinnou péči) nebo o otázky týkající se výkonu působnosti krajského úřadu jako nadřízeného správního orgánu ve vztahu k obecním úřadům a obecním úřadům obcí s rozšířenou působností, kdy krajský úřad plní úlohu kontrolního orgánu (včetně inspekce dodržování standardů kvality při poskytování sociálně-právní ochrany dětí), odvolacího orgánu a metodického orgánu. 

K odst. 2 a 3 
 
	V souladu se zákonem o sociálně-právní ochraně dětí hejtman kraje (primátor hl. města Prahy) jmenuje a odvolává předsedu poradního sboru, jeho zástupce a ostatní členy poradního sboru, který musí mít nejméně 5 členů. Tajemníkem poradního sboru, který je zároveň i jeho členem, je obligatorně zaměstnanec kraje zařazený do krajského úřadu, který vykonává činnost na úseku sociálně-právní ochrany dětí. Zákon předpokládá, že poradní sbor kraje má tvořit multidisciplinární tým odborníků, který je složen ze zástupců státní správy, samosprávy, neziskového sektoru a z odborníků působících v různých oborech činnosti. Nicméně výběr konkrétních členů poradního sboru je ryze v kompetenci hejtmana kraje (primátora hl. města Prahy), který se z hlediska oborového a sektorového zastoupení může přiklonit k více nebo méně pestrému složení poradního sboru. Je také na úvaze hejtmana, kolik členů bude poradní sbor mít. Zákon nestanoví požadavek, aby počet členů poradního sboru byl vždy lichý, upravuje pouze minimální počet 5 členů poradního sboru. Lichý počet členů poradního sboru jako kolektivního orgánu je však osvědčeným organizačním pravidlem, které zajišťuje schopnost poradního sboru přijímat usnesení, stanoviska a doporučení nadpoloviční většinou. 

	Pro předsedu poradního sboru, obdobně jako pro předsedu komise pro sociálně-právní ochranu dětí, platí výjimka z obecného požadavku zákona, že v čele zvláštního orgánu kraje může být jen osoba, která prokázala zvláštní odbornou způsobilost v oblasti přenesené působnosti, pro jejíž výkon byl zvláštní orgán zřízení, a to za podmínek stanovených zákonem č. 312/2002 Sb., o úřednících územních samosprávných celků. I přes tuto výjimku by měl předseda poradního sboru disponovat vzděláním odpovídajícího stupně a zaměření (zpravidla vysokoškolským) a rovněž odbornou praxí v oblasti ochrany dětí a práce s dětmi. 

	Poradní sbor je schopen se usnášet, jsou-li přítomni alespoň 3 jeho členové, včetně předsedy poradního sboru nebo jeho zástupce. K tomu je třeba dodat, že rozhodující je počet osobně přítomných členů poradního sboru, neboť jestliže zákon vyžaduje, aby členové poradního sboru byli přítomni, znamená to, že se jednání poradního sboru nelze účastnit "korespondenční" formou, např. hlasovat o určité věci prostřednictvím zaslání písemného nebo e-mailového stanoviska člena poradního sboru. Zákon nestanoví, v jakých intervalech by se měl poradní sbor scházet, a stejně tak neupravuje ani způsob svolání poradního sboru. Záleží zejména na zvážení samotných členů poradního sboru, jak často se bude poradní sbor scházet. Podnětem k jednání poradního sboru může být rovněž žádost krajského úřadu o součinnost poradního sboru, např. při posuzování záměru kraje nebo pověřené osoby zřídit na území kraje nové zařízení sociálně-právní ochrany dětí. Minimální frekvence zasedání poradního sboru a postup při svolání jeho jednání mohou být upraveny ve statutu poradního sboru, který je schválen hejtmanem nebo primátorem hl. města Prahy, anebo v jednacím řádu poradního sboru, který si zpravidla schvaluje samotný poradní sbor. Iniciativa ke svolání poradního sboru zpravidla vzejde ze strany předsedy poradního sboru, jeho tajemníka nebo ze strany krajského úřadu, který uplatňuje potřebu projednání určité otázky v poradním sboru. Předseda nebo tajemník poradního sboru zasílá členům poradního sboru pozvánku na jeho jednání zpravidla písemnou formou nebo alespoň e-mailovou formou. Jelikož zákon nestanoví povinnost poradního sboru scházet se v určité minimální frekvenci, není ani stanovena povinnost předem zveřejňovat termíny schůzí poradního sboru. 

	Obdobně jako na jednání komise pro sociálně-právní ochranu dětí mohou být i k jednání poradního sboru přizvány podle potřeby další fyzické a právnické osoby, např. zástupci krajského úřadu, zástupci krajské nebo obecní samosprávy, zástupci pověřených osob, poskytovatelů sociálních služeb, zařízení péče o děti, oslovení odborníci a další. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí neupravuje, zda se kromě členů poradního sboru a přizvaných osob mohou jednání poradního sboru zúčastnit i další osoby, tj. veřejnost. Z povahy věci mají jednání poradního sboru, stejně jako jednání různých výborů a komisí kraje, spíše neveřejnou povahu, na druhou stranu však není vyloučeno, aby poradní sbor při projednávání určitých záležitostí připustil účast veřejnosti. Neexistuje však právní nárok na účast veřejnosti při schůzi poradního sboru. 

	Formu zápisů z jednání poradního sboru by měl upravovat statut nebo jednací řád poradního sboru, neboť zákon se touto otázkou nezabývá. Lze nicméně doporučit pořizování písemného zápisu z jednání poradního sboru, ve kterém budou zaznamenány rovněž výstupy z jednání poradního sboru ve formě usnesení, stanovisek, vyjádření, doporučení apod. V případě, že by závěry z jednání poradního sboru měly být pouze ústně prezentovány např. předsedou poradního sboru, jsou takové závěry zpochybnitelné a právně bezvýznamné. Písemné zápisy z jednání poradního sboru jsou také dokladem o práci poradního sboru a o tom, zda poradní sbor kraje pracuje účelně a zda jsou výsledky jeho činnosti využitelné pro potřeby kraje nebo krajského úřadu. 

	Pro členy poradního sboru vyplývá z § 57 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí povinnost zachovávat mlčenlivost o údajích, s nimiž je při výkonu funkce člena poradního sboru seznámil krajský úřad, jiné orgány sociálně-právní ochrany dětí, pověřené osoby nebo zařízení sociálně-právní ochrany dětí. Povinnost mlčenlivosti mají členové poradního sboru ve stejném rozsahu jako zaměstnanci orgánů sociálně-právní ochrany dětí, tj. povinnost mlčenlivosti jim zůstává zachována i po skončení funkce člena poradního sboru. Zproštěni povinnosti zachovávat mlčenlivost mohou být pouze písemnou formou, a to fyzickou nebo právnickou osobou, v jejímž zájmu je povinnost mlčenlivosti stanovena, tj. osobou, které se předmětné údaje týkají. 

K odst. 4 
 
	S odkazem na § 38 odst. 7 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je účast členů poradního sboru na jednání sboru jiným úkonem v obecném zájmu, při němž náleží členům poradního sboru náhrada mzdy. Členům poradního sboru, kteří jsou výdělečně činní mimo pracovní poměr nebo jiný obdobný pracovněprávní vztah, pak za dobu výkonu funkce člena poradního sboru přísluší náhrada ušlého výdělku v jimi prokázané výši, nejvýše však 120 Kč za hodinu nebo 1 020 Kč za jeden den. Dále náleží členům poradního sboru náhrada jízdních výdajů v prokázané výši. Náhradu ušlého výdělku a náhradu jízdních výdajů vyplácí podle zákona krajský úřad. 

Související ustanovení: 

 § 38 - komise pro sociálně-právní ochranu dětí, § 39 - výčet typů zařízení, § 49 - vydávání pověření, § 57 - mlčenlivost 

Související předpisy: 

 § 149 spr. řádu, 

 § 65 krajského zřízení, 

 § 80 zák. č. 131/2000 Sb., o hlavním městě Praze 

 § 38b 

(Poradní sbor MPSV) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 134/2006 Sb.: jako k § 38a. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: Ministerstvo práce a sociálních věcí nebude již nadále provádět zprostředkování osvojení a pěstounské péče. V této souvislosti je nutné změnit i kompetence ministerského poradního sboru, který může podle stávající právní úpravy doporučovat pro určité dítě vedené v evidenci ministerstva vhodné žadatele vedené v evidenci žadatelů. Nová právní úprava bude umožňovat ministerstvu v souvislosti s náhradní rodinnou péčí dávat krajským úřadům podněty pro zprostředkování osvojení či pěstounské péče, proto je nutné zachovat možnost zřídit na úseku sociálně-právní ochrany dětí poradní sbor. 

K odst. 1 
 
	Novelizací zákona o sociálně-právní ochraně dětí, která byla s účinností od 1. června 2006 provedena zákonem č. 134/2006 Sb., bylo ministrovi práce a sociálních věcí uloženo zřídit poradní sbor pro účely zprostředkování osvojení a pěstounské péče. Úkolem poradního sboru bylo doporučovat vhodné osvojitele nebo pěstouny pro děti zařazené v evidenci dětí vhodných k osvojení nebo ke svěření do pěstounské péče, která byla vedena MPSV. Podle § 24a zák. o soc.-práv. ochraně dětí ve znění účinném do 31. prosince 2012 bylo ministerstvo při zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče pro děti vedené v jeho evidenci povinno přihlížet k doporučení poradního sboru zřízeného ministrem práce a sociálních věcí. 

	S účinností od 1. ledna 2013, tj. od účinnosti novelizace zákona o sociálně-právní ochraně dětí provedené zákonem č. 401/2012 Sb., došlo k zásadní proměně podoby a funkce ministerského poradního sboru, a to v návaznosti na skutečnost, že MPSV byla odejmuta kompetence vybírat vhodné osvojitele nebo pěstouny pro konkrétní děti a provádět zprostředkování náhradní rodinné péče na druhém stupni. Od začátku roku 2013 není poradní sbor povinně zřizován ministrem, ale ministerstvem, a má proto povahu poradního orgánu MPSV. Do působnosti poradního sboru již logicky nepatří součinnost při zprostředkování náhradní rodinné péče, ale pomoc při plnění úkolů MPSV jako ústředního orgánu státní správy na úseku sociálně-právní ochrany dětí, které pro ministerstvo vyplývají ze zákona o sociálně-právní ochraně dětí a ze zákona č. 2/1969 Sb., o zřízení ministerstev a jiných ústředních orgánů státní správy České socialistické republiky (tzv. kompetenční zákon). Podle kompetenčního zákona jsou ministerstva obecně povinna pečovat o náležitou právní úpravu věcí patřících do jejich působnosti, připravovat návrhy zákonů a jiných právních předpisů týkajících se věcí, které patří do jejich působnosti, jakož i návrhy, jejichž přípravu jim vláda uložila. Ministerstva dbají také o zachovávání zákonnosti v okruhu své působnosti a činí podle zákonů potřebná opatření k nápravě zjištěných nedostatků. Další zákonnou povinností ministerstva je zpracovávat koncepce rozvoje svěřených odvětví a řešení stěžejních otázek, zpracované koncepce předkládat ke schválení vládě České republiky a informovat o nich veřejnost. 

	Z výše uvedeného vyplývá, že úlohou poradního sboru je podle potřeby poskytovat součinnost MPSV při přípravě návrhů zákonů nebo prováděcích právních předpisů, při přípravě a realizaci strategických a koncepčních materiálů (jako je např. Národní strategie ochrany práv dětí "Právo na dětství", schválená usnesením vlády č. 4 ze dne 4. ledna 2012, nebo prováděcí akční plány k této Národní strategii), při plnění úkolů nadřízeného a kontrolního orgánu ve vztahu ke krajským úřadům, Magistrátu hl. města Prahy a Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí, jakož i při plnění úkolů metodického orgánu ve vztahu ke krajským úřadům, Magistrátu hl. města Prahy, obecním úřadům obcí s rozšířenou působností, obecním úřadům a Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí. 

K odst. 2 a 3 
 
	Ačkoliv poradní sbor již není zřizován ministrem, ale ministerstvem, v souladu se zákonem o sociálně-právní ochraně dětí ministr práce a sociálních věcí nadále jmenuje a odvolává předsedu poradního sboru, jeho zástupce a ostatní členy poradního sboru, který musí mít nejméně 5 členů. Tajemníkem poradního sboru, který je zároveň i jeho členem, je obligatorně zaměstnanec MPSV vykonávající činnost na úseku sociálně-právní ochrany dětí. Pro jednání poradního sboru ministerstva, pro účast jeho členů na jednání poradního sboru a pro náhradu ušlého výdělku a jízdních výdajů platí obdobně stejná úprava, jako je v zákoně stanovena pro poradní sbor kraje a pro komisi pro sociálně-právní ochranu dětí. Jedinou odchylku představuje skutečnost, že poradní sbor ministerstva je schopen se usnášet, jestliže je přítomna alespoň nadpoloviční většina jeho členů a je-li současně přítomen předseda poradního sboru nebo jeho zástupce, tj. nemusí postačovat přítomnost alespoň 3 členů jako v případě krajského poradního sboru. Náhradu ušlého výdělku a náhradu jízdních výdajů členům poradního sboru vyplácí podle zákona MPSV. 

Související ustanovení: 

 § 38 - komise pro sociálně-právní ochranu dětí, § 38a - poradní sbor kraje a hl. města Prahy, § 57 - mlčenlivost 

Související předpisy: 

 kompetenční zákon 

ČÁST ČTVRTÁ 

ZAŘÍZENÍ SOCIÁLNĚ-PRÁVNÍ OCHRANY 

 § 39 

(Výčet typů zařízení [1]; Okruh zřizovatelů [2]) 
Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Navrhované ustanovení stanoví okruh zařízení, která mohou zřizovat [na základě pověření fyzické a právnické osoby a obce nebo kraje v samostatné působnosti]. Jedná se o zařízení velmi potřebná z hlediska výkonu sociálně-právní ochrany, ať se jedná o zařízení, která se budou zabývat poradenskou činností, nebo o zařízení, v nichž bude moci být dítě krátkodobě [zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc] nebo dlouhodobě umístěno [býv. zařízení pro výkon pěstounské péče]. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: V úpravě typů zařízení sociálně-právní ochrany dětí se navrhuje zrušení zákonné úpravy zařízení pro výkon pěstounské péče, jelikož v souvislosti s principem uzavírání dohod o výkonu pěstounské péče, případně správního rozhodnutí o právech a povinnostech osob pečujících a osob v evidenci postrádají smysl. 

	Pěstounům vykonávajícím pěstounskou péči ve stávajících zařízeních pro výkon pěstounské péče nenáleží odměna ze systému dávek státní sociální podpory, ale je jim poskytována odměna zřizovatelem zařízení. Vedle odměny pěstouna je zřizovatel zařízení ze zákona povinen dále hradit rovněž 90% poměrné části nákladů na domácnost připadající na děti svěřené do pěstounské péče, náklady na vybavení zařízení a na jeho opravy a údržbu, náhradu jízdních výdajů pěstouna a dětí v pěstounské péči a náklady na poskytování výpomoci pěstounovi s péčí o děti. Financování provozu zařízení a nákladů spojených s výkonem pěstounské péče ponechává zákon z větší části na zřizovatelích zařízení, aniž by jim přiznával nárok na jakýkoliv příspěvek od státu určený na pokrytí těchto nákladů. Vzniká tak nepoměr mezi požadavky zákona a reálnými možnostmi zřizovatelů, což mnohdy destabilizuje situaci zařízení pro výkon pěstounské péče a vede k tomu, že až na výjimky se tato zařízení nerozšiřují a nerozvíjejí, ale naopak spíše stagnují nebo jsou přímo rušena. 

	Z popsaných důvodů je pro rozvoj systému náhradní rodinné péče možné považovat další existenci specializovaných zařízení pro výkon pěstounské péče za nadbytečnou. V zájmu ochrany právní jistoty pěstounů ve stávajících zařízeních pro výkon pěstounské péče je však v přechodných ustanoveních novelizace zákona o sociálně-právní ochraně dětí stanoveno, že nadále trvají práva a povinností pěstounů a zřizovatelů zařízení, která vyplývající z dohod o výkonu pěstounské péče v zařízení uzavřených před nabytím účinnosti novelizace, s výjimkou povinnosti zřizovatele poskytovat pěstounovi z vlastních prostředků odměnu za výkon pěstounské péče. Stávající zařízení mohou beze změn fungovat nadále, pokud fyzická či právnická osoba, která měla pověření ke zřizování a provozování zařízení pro výkon pěstounské péče, získá pověření k uzavírání dohod o výkonu pěstounské péče. 

	Dále je stanoveno, že pověření k výkonu sociálně-právní ochrany bude vydáváno i zařízením sociálně-právní ochrany zřizovaným obcemi či kraji v samostatné působnosti. Dosud taková zařízení zřizovaná obcemi či kraji v samostatné působnosti pověření mít nemusela, některé podmínky pro vydání pověření uvedené v § 49 zákona se na taková zařízení vztahovala jen přiměřeně. Je však žádoucí, aby všechna zařízení sociálně-právní ochrany, ať již je zřizují pověřené osoby nebo obce a kraje, měla stejné podmínky a požadavky např. na odbornou způsobilost a bezúhonnost osob, které přímo sociálně-právní ochranu poskytují, či na hygienické, materiální a technické podmínky. Bude tedy existovat záruka, že všechna zařízení sociálně-právní ochrany budou splňovat shodné podmínky a standardy. 

K § 39 
 
Typy zařízení sociálně-právní ochrany 
 
	Část čtvrtá zákona zakládá 4 typy zařízení sociálně-právní ochrany, v nichž se mají realizovat zákonem definované činnosti sociálně-právní ochrany. Tyto činnosti, vymezené podle jednotlivých typů zařízení jen implicitně v případě zařízení podle § 40, 41 a 43 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, a naopak stanovené velmi podrobně v § 42 odst. 1 věta druhá a § 42a odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, je nutno považovat za činnosti základní, tzn. poskytované zařízením obligatorně a v zásadě též výlučně, s výjimkou činností vymezených v § 40 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, které jsou uvedeny jako fakultativní, resp. povinně volitelné, a vyplývají z vymezení cílové skupiny zařízení, tzn. že bude na zřizovateli, jak vymezí svou cílovou skupinu. Provozovat zařízení sociálně-právní ochrany dětí je nyní možné pouze na základě pověření, přičemž řada činností, které jsou předmětem aktivit zařízení, se překrývá s činnostmi, k nimž je možno vydat samostatné pověření podle § 48 odst. 2, písm. a), b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí; je-li subjekt pověřen k výkonu sociálně-právní ochrany dětí podle § 48 odst. 2 písm. c) ve spojení s § 40-43 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, není třeba, aby byl současně nositelem samostatného pověření k činnostem, které jsou základními činnostmi při poskytování služeb zařízením sociálně-právní ochrany dětí. 

	Právní úprava zařízení sociálně-právní ochrany dětí navazuje na někdejší úpravu, obsaženou ve vyhláškách k provedení zákona o sociálním zabezpečení (zák. č. 100/1988 Sb. a předchozí zák. č. 121/1975 Sb.). Tak býv. vyhláška č. 182/1991 Sb., jejíž díl první (Péče o rodinu a děti, býv. § 9-29) části třetí (Poskytování dávek a služeb sociální péče; srov. též prakticky totožnou úpravu v býv. § 11-37 vyhlášky č. 152/1988 Sb., kterou se provádí zákon o sociálním zabezpečení) je přímým předchůdcem velké části nynějšího zákona o sociálně-právní ochraně dětí, v § 9 stanovovala, že „výchovu k partnerským vztahům a rodinnému životu organizují a umožňují obce a okresní úřady kulturní a sociálně výchovnou činností“ (odst. 1), přičemž nejen že přitom mělo docházet ke „spolupráci s občanskými sdruženími, církevními, charitativními a jinými organizacemi“ (odst. 2), ale především tato činnost měla být realizována také prostřednictvím obecních a krajských „zařízení, zejména manželských a předmanželských poraden“. Tato zařízení se měla zaměřovat „zejména na manželství ohrožená rozvratem, na úpravu vzájemných vztahů rozvedených rodičů a jejich dětí, na péči rodičů o děti zdravotně postižené i na mezigenerační vztahy v rodinách a na nezaměstnané občany, kteří tuto pomoc potřebují“ (§ 10 býv. vyhlášky č. 182/1991 Sb.). Vzájemné prolínání či neodůvodněné rozdíly mezi oblastí sociálních služeb a „službami“ sociálně-právní ochrany dětí signalizuje např. skutečnost, že popsaná býv. úprava „zařízení péče o rodinu a děti“ přežila i po účinnosti zákona o sociálně-právní ochraně dětí, ačkoli ten nově upravil právě konstituovaná zařízení sociálně-právní ochrany dětí (a další činnosti vykonávané na základě pověření), a byla zrušena až v souvislosti s nabytím účinnosti zákona o sociálních službách od 1. ledna 2007, přičemž však zákon o sociálních službách obsahově totožné druhy služeb rovněž upravil a upravuje dosud. 

	Komentář k jednotlivým typům zařízení, vymezeným v odst. 1, je uveden u příslušných ustanovení. V případě zařízení odborného poradenství pro péči o děti v komentáři k § 40, v případě zařízení sociálně výchovné činnosti v komentáři k § 41, v případě zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc v komentáři k § 42 a násl. a v případě výchovně rekreačních táborů pro děti v komentáři k § 43. 

	Od 1. ledna 2013 nejsou nadále zřizována zařízení pro výkon pěstounské péče (býv. § 44-47 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), která představovala pátý typ zařízení sociálně-právní ochrany dětí, konstituovaných v roce 1999. K tomu srov. důvodovou zprávu k zák. č. 401/2012 Sb. shora a čl. II (Přechodná ustanovení) bod 5 zák. č. 401/2012 Sb. 

	Vzhledem k vývoji financování služeb sociální péče, resp. sociálních služeb (v širokém smyslu, zahrnujícím v to i služby sociálně-právní ochrany dětí) je jediným typem zařízení sociálně-právní ochrany dětí, který má významnější dopad v praxi, zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, neboť je prakticky umožněna existence tohoto typu zařízení založením dvojího způsobu nárokového, tj. uživatelsky v oblasti sociálních služeb nebývale přívětivého, financování. Jednak formou úhrady za poskytnutí služby klientem ("ošetřovné"; § 58 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí ve spojení s § 42b a násl. zák. o soc.-práv. ochraně dětí), jednak souběžnou formou nárokového státního příspěvku, konstruovaného jako normativ na lůžkoden (nikoli na úkony; § 58 odst. 2 ve spojení s § 42g a násl. zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Ostatní typy zařízení sociálně-právní ochrany dětí, s výjimkou výchovně rekreačních táborů, nemohou za své služby (jde-li o základní činnosti, jakož i případné fakultativní činnosti, jsou-li to činnosti sociálně-právní ochrany, vyžadující navíc pověření k jejich výkonu) účtovat úhradu (srov. § 58 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), stejně jako není založen jakýkoli mechanismus financování, obdobný státnímu příspěvku, s výjimkou případu, kdy by zřizovatel zařízení podle § 40 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí měl současně pověření k uzavírání dohod o výkonu pěstounské péče podle § 47b zák. o soc.-práv. ochraně dětí, kdy by mohl čerpat státní příspěvek podle § 47d zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Proto většina provozovatelů zařízení sociálně-právní ochrany dětí je od roku 2007 postupně registrována pro poskytování sociálních služeb v režimu zákona o sociálních službách. Jak vzhledem k obsahovému překryvu působnosti zařízení sociálně-právní ochrany dětí a vymezení sociálních služeb podle zákona o sociálních službách, tak i vzhledem k uvedenému faktickému důsledku způsobu financování je do budoucna namístě výrazná redukce jak okruhu zařízení sociálně-právní ochrany dětí, tak i činností vykonávaných v rámci pověření (viz komentář k § 48 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Bylo by mj. vhodné zcela vypustit úpravu § 40 a § 41 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, pakliže by zatím nedošlo k celkovému převedení služeb poskytovaných na základě pověření podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí (včetně zařízení sociálně-právní ochrany všech typů) do režimu zákona o sociálních službách, které by bylo logické. 

	Zařízení sociálně-právní ochrany dětí mohou zřizovat různé subjekty, od 1. ledna 2013 však bezvýjimečně na základě pověření k výkonu sociálně-právní ochrany. K tomu srov. výklad výše a dále též komentář k § 48-50a, zejména k § 49 odst. 5 (tam věta poslední), odst. 7 a souv. zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

K pojmu "zařízení" 
 
	Osoba pověřená výkonem sociálně-právní ochrany dětí svou činnost nevykonává vždy v „zařízení“ ve formálním smyslu (byť v materiálním jistě ano), ale zákon zná pouze uvedené a jasně definované 4 typy zařízení. I zákon o sociálních službách podobně definuje jednotlivé druhy služeb a základní činnosti v nich poskytované, přičemž pojem „zařízení sociálních služeb“ je do určité míry obecný (srov. § 34 zák. o soc. službách), když některá v zákoně o sociálních službách vyjmenovaná zařízení sociálních služeb jsou sice současně samostatně upraveným druhem sociální služby (např. centra denních služeb, týdenní stacionáře, domovy pro osoby se zdravotním postižením apod.), jiná však jsou zařízením, kde teprve se konkrétní sociální služba realizuje (samy o sobě tedy nejsou druhem služby) - jsou to zařízení pro krizovou pomoc, sociální poradny, centra sociálně rehabilitačních služeb, pracoviště rané péče a zařízení následné péče. 

	Pojem "zařízení sociálně-právní ochrany dětí" není pouze formální pojem pro označení velmi přísně regulované "vázané", můžeme říci až "koncesované živnosti" nebo "druhu služby", ale má svůj věcný obsah. Jeho výklad byl přitom někdy předmětem sporů, v nichž byla využívána argumentace ad absurdum, spočívající v otrockém slovním výkladu a v účelovém formalismu. Sem patří např. teze, že pro nedostatek právní subjektivity jednotlivých zařízení téhož zřizovatele je ipso facto dána totožnost zřizovatele a zařízení; zřizovatel je tak sám zařízením, a to jediným. Pověření ke zřizování zařízení by podle takového absurdního výkladu bylo pověřením ke zřízení sebe sama, resp. fakticky potvrzením vlastní existence. Podobné závěry je nutno zásadně odmítnout a při výkladu pojmu "zařízení" je pro účely sociálně-právní ochrany třeba vycházet ze smyslu, jaký je tomuto pojmu běžně přikládán, z úmyslu zákonodárce, jak jej obsahuje důvodová zpráva např. k zákonu č. 134/2006 Sb., novelujícímu § 49 ("bude pověření vydáno vždy ve vztahu ke konkrétnímu zařízení, nikoliv obecně ke zřizování blíže nespecifikovaného počtu zařízení určitého typu. Orgán rozhodující o vydání pověření by měl vždy přesně vědět, k jakému zařízení se pověření vydává"), z vlastního smyslu slov zákona, ovšem v jejich vzájemné souvislosti (srov. § 2 odst. 2 obč. zák.), tedy e ratione legis, jednoduše též: z logiky věci. 

	Neužívá-li se v českém právním řádu či právní teorii pojem „zařízení“ ve smyslu „právní zařízení“ (= institut) či v technickém smyslu např. podle stavebního zákona („technické zařízení“, např. transformátor), rozumí se napříč soukromým i veřejným právem pojmem „zařízení“ ohraničené a jasně definované místo, vymezené stavebně, zpravidla tedy budovy, budova nebo soubor místností v budově, kde provozovatel zařízení poskytuje určité zákonem, příp. smlouvou definované služby nebo vyvíjí nějakou jinou činnost. Tak např. § 81 odst. 2 písm. d) zák. o soc. službách: „Rozhodnutí o registraci obsahuje název a místo zařízení anebo místo nebo místa poskytování sociálních služeb“; § 480 obč. zák.: „- umístění opatrovance do uzavřeného ústavu nebo podobného zařízení-“; § 4 zák. o zdrav. službách: „Zdravotnickým zařízením se rozumí prostory určené pro poskytování zdravotních služeb.“; § 11 z. s. m.: „- školskému zařízení pro výkon ústavní nebo ochranné výchovy (dále jen „výchovné zařízení“), v němž žije-“ Jen někdy, je-li provozovatel zařízení právnickou osobou a provozuje-li současně zařízení jediné, může pojem zařízení a pojem subjektu poskytujícího služby splývat, např. v případě „školského zařízení / školy“ jako „školské právnické osoby“. Popisovaným způsobem pojem „zařízení“ chápe již např. Tilsch, když uvádí, že sleduje-li právnická osoba (tam nadace) svůj účel „výlučně aneb převážně nějakým větším nebo složitějším hmotným zařízením (čili ústavem), jako jest např. nemocnice, sirotčinec, hvězdárna, dostává sama jméno ‚ústav‘.“ (srov. Tilsch, E. Občanské právo. Část všeobecná. 3. vyd. Praha: Všehrd, 1925, str. 131); k uvedenému je nutné dodat, že pojem „ústav“ nebyl v dané době ještě tak ustálen, jak to činí občanský zákoník. V tomto kontextu tak nejde o zvláštní typ právnické osoby. Současně je však zřejmé, že pod pojmem „zařízení“ („ústav“ v materiálním smyslu) nelze ani historicky rozumět abstraktní subjekt práva, který teprve, jsa sám „zařízením“, zřizuje provozovny („pracoviště zařízení“), po celém území státu. Taková konstrukce je nesmyslná, byla by jen typickým „ohýbáním paragrafů“. 

	Lze proto vymezit některé obecné pojmové znaky zařízení, se zvláštním zřetelem k oblasti sociálně-právní ochrany dětí, které musí být splněny současně: 
 
a) zařízením sociálně-právní ochrany dětí se rozumí prostor jako místo ve smyslu souboru místností v budově (objektu), příp. budovách (objektech) v areálu, v němž jsou poskytovány v zákoně vymezené cílové skupině (podle § 40 rodiče a jiné osoby odpovědné za výchovu, děti, příp. zájemci o náhradní rodinnou péči, podle § 41 ohrožené děti ve smyslu § 6, podle § 42 odst. 1 děti, které se ocitly bez jakékoliv péče nebo jejichž život nebo příznivý vývoj je vážně ohrožen anebo ocitly-li se bez péče přiměřené jejich věku, dále děti tělesně nebo duševně týrané nebo zneužívané anebo o děti, které se ocitly v prostředí nebo situaci, kdy jsou závažným způsobem ohrožena jejich základní práva) pobytové a/nebo ambulantní služby zákonem předvídané (v případě zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc např. služby uvedené § 42a odst. 1), příp. představuje organizační a technické zázemí pro poskytování služeb terénních, a to za splnění dalších podmínek uvedených v zákoně (v případě zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc např. vybavení nezbytné k zajištění odpovídajících hygienických, materiálních a technických podmínek podle § 42a odst. 6 a souv.); 
 
b) zařízení podle písm. a) je charakterizováno dále všemi pracovníky, kteří v prostoru uvedeném v písm. a) poskytují cílové skupině v souladu se zákonem pobytové nebo ambulantní služby, tzn. jejichž místo výkonu práce je pracovní smlouvou určeno shodně s adresou zařízení; všechny osoby, které s cílovou skupinou v zařízení přímo pracují, musí přitom splňovat odbornou způsobilost podle § 49a zák. o soc.-práv. ochraně dětí; v případě zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc do okruhu pracovníků obligatorně ze zákona spadá ředitel (§ 42a odst. 3, § 42b odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) a jeho zástupce (§ 42a odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí); 
 
c) zařízení podle písm. a) je organizační jednotka s právní subjektivitou i bez právní subjektivity, vždy však jako organizovaný útvar vykazuje hospodářskou a funkční nezávislost, umožňující zejména kontrolu účetnictví, v případě zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc především s ohledem na dodržení zásady účelovosti využití státního příspěvku pro konkrétní zařízení ve smyslu § 42g odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 
 
	Zařízení zřizované subjektem veřejného práva (obcí, krajem) může mít jako takové i právní subjektivitu, je-li činnost zařízení uvedena jako činnost hlavní v zakladatelském právním jednání (např. zřizovací listině) a je-li v souladu s "prostorovým" vymezením zařízení podle zásady uvedené výše sub a), a to zejména tehdy, zřizuje-li zřizovatel zařízení jako příspěvkovou organizaci. V takovém případě ovšem pověření ke zřizování zařízení sociálně-právní ochrany dětí musí mít subjekt, jenž ho zřizuje - tj. obec nebo kraj; proto je zřejmě vhodnější, aby příspěvkové organizaci bylo zřizovací listinou umožněno zřizovat zařízení sociálně-právní ochrany dětí, pak bude o pověření žádat tato příspěvková organizace. V případě zařízení zřizovaného subjektem soukromého práva se soulad účelu nebo hlavní činnosti subjektu podle zakladatelského právního jednání s činností vykonávanou na základě pověření k výkonu sociálně-právní ochrany dětí nezjišťuje, neboť neplatí zásada ultra vires, a kterákoli fyzická osoba (i prostřednictvím právnické osoby, kterou k tomu účelu založila) může činit, co není zákonem zakázáno (čl. 2 odst. 4 Ústavy, čl. 2 odst. 3 Listiny), přičemž zjišťovat případné rozpory v dovolenosti předmětu činnosti u právnické osoby je zásadně oprávněn jen ten, kdo subjekt zapisuje do veřejného rejstříku, resp. kdo může dozorovat, zda osoba nevykonává nezákonnou činnost (např. zda nedovoleně nepodniká), a příp. ji na základě takto zjištěné skutečnosti zrušit. Tímto orgánem je zpravidla soud. Právnická osoba může být založena i výlučně za účelem zřízení jednoho jediného konkrétního zařízení sociálně-právní ochrany dětí; bude tak sice ona pověřenou osobou a "zřizovatelkou" zařízení ve výše uvedeném smyslu, nicméně organizačně a funkčně (nikoli právně) tato právnická osoba a jí zřizované zařízení bez právní subjektivity sídlící s ní "pod jednou střechou" v jedné budově budou splývat. 

	Pro výklad pojmu "zařízení" lze podpůrně, avšak se stálým zřetelem k tomu, co bylo uvedeno výše, využít též výklad pojmu "závod" ("závod je organizovaný soubor jmění, který podnikatel vytvořil a který z jeho vůle slouží k provozování jeho činnosti; má se za to, že závod tvoří vše, co zpravidla slouží k jeho provozu", srov. § 502 obč. zák.). V takovém případě může mít zařízení též pobočku, "která vykazuje hospodářskou a funkční samostatnost a o které zřizovatel rozhodl, že bude pobočkou" (srov. § 503 obč. zák.). Není rozhodné, jaké má pobočka označení (např. "pracoviště téhož zařízení", jak toto označení "pobočky" zavádí zákon o sociálně-právní ochraně dětí v případě zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc). Podmínky provozu zařízení a povinnosti stanovené zařízení (resp. jeho zřizovateli) se v takovém případě vztahují na toto zařízení včetně všech jeho poboček, které dohromady tvoří jeden celek (např. nejvyšší přípustný počet chovanců v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc umístěných ve smyslu § 42 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí či splnění hygienických a dalších materiálních a technických podmínek na "mateřském závodě" i všech jeho odloučených pracovištích). Současně by pobočka měla mít vždy faktický charakter pobočky, resp. odloučeného pracoviště, čemuž neodpovídá povaha provozu stejně významného, ne-li významnějšího, než realizuje závod sám. Pro zařízení sociálně-právní ochrany dětí to znamená, že např. v případě pobytového zařízení povahu pobočky, resp. odloučeného pracoviště téhož zařízení bude splňovat prostorově vyčleněná kancelář, v níž se realizují podpůrné služby, např. odborné poradenství, nikoli však ubytovna dětí o větší kapacitě, než má "mateřské" zařízení samotné apod. 

	Ukládá-li zákon povinnosti výslovně zařízení sociálně-právní ochrany dětí a nemá-li toto zařízení právní subjektivitu, stíhají zákonné povinnosti zřizovatele ("provozovatele") zařízení, který právní subjektivitu má a který je povinen zajistit plnění příslušných zákonných povinností svými zaměstnanci uvedenými výše sub. b) v prostorách vymezených výše sub. a). 

Související ustanovení: 

 § 4 odst. 2 písm. d) - působnost dalších subjektů v sociálně-právní ochraně, § 40 - zařízení odborného poradenství pro péči o děti, § 41 - zařízení sociálně výchovné činnosti, § 42 - účel zařízení, § 42a - základní činnosti při poskytování služby, § 42b - ošetřovné, § 42c - výše ošetřovného a její krácení, § 42d - částečné nebo úplné osvobození od povinnosti hradit ošetřovné, § 42e - ošetřovné vyměřené ze sirotčího důchodu, § 42f - splatnost, § 42g - vznik a trvání nároku na státní příspěvek, § 42h - splatnost a platební podmínky, § 42i - formální předpoklady pro vznik nároku na příspěvek a jeho výplatu, § 42j - zánik nároku na státní příspěvek, § 42k - ohlašování jiných změn než změn v počtu chovanců, § 42l - řízení o státním příspěvku, § 42m - pověřenec zřizovatele ve věcech státního příspěvku, § 42n - změny nároku v důsledku změn počtu chovanců a jejich oznamování, § 43 - výchovně rekreační tábory pro děti, § 48 - výkon sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, § 49 - vydávání pověření, § 49a - odborná způsobilost pro poskytování sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, § 50 - odnětí pověření, § 59 odst. 1 písm. b) - přestupek poskytování služeb bez pověření, 

§ 59c - přestupek nesplnění oznamovací povinnosti, § 59f - přestupky pověřených osob 

Související předpisy: 

zák. č. 250/2000 Sb., o rozpočtových pravidlech územních rozpočtů, 

 § 34, 

 § 81 odst. 2 zák. o soc. službách 

Literatura:

Tilsch, E. Občanské právo. Část všeobecná. 3. vyd. Praha: Všehrd, 1925, s. 131. 

 § 40 

Zařízení odborného poradenství pro péči o děti 

Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Zařízení odborného poradenství pro péči o děti by měla poskytovat potřebné rady týkající se výchovy dítěte zejména rodičům a jiným osobám odpovědným za výchovu dítěte. V těchto zařízeních by měla působit řada kvalifikovaných odborníků, psychologů, pedagogů, právníků, sociálních pracovníků apod. specializovaných na oblast péče o dítě a jeho výchovu, kteří by měli být zárukou kvalitní poradenské služby. 

K § 40 
 
	Srov. výklad k § 39 zák. o soc.-práv. ochraně dětí výše. Skutečnosti, že se jedná do určité míry o "mrtvé" ustanovení, svědčí již sám fakt, že od účinnosti zákona nebylo dotčeno jedinou novelizací, což významně kontrastuje se stávající robustní úpravou zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, tak jak se vyvinula po sérii novelizací v průběhu 17 let účinnosti zákona. I zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc bylo přitom k 1. dubnu 2000 upraveno jediným kusým paragrafem o dvou odstavcích, tak jako zařízení odborného poradenství pro péči o děti. 

	Vymezení druhů služeb sociálně-právní ochrany, které mají být poskytovány v tomto typu zřízení, se obsahově překrývá s odborným sociálním poradenstvím (§ 37 zák. o soc. službách), sociálně aktivizačními službami pro rodiny s dětmi (§ 65 zák. o soc. službách) a službami rané péče (§ 54 zák. o soc. službách). 

	Podle § 9a odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí jsou pověřené osoby jako zřizovatelé uvedeného typu zařízení (podle odst. 1) povinny řídit se standardy kvality sociálně-právní ochrany v oblastech vymezených v témže § v odst. 4 písm. a)-d). Takové standardy však nejsou z výše uvedených důvodů ani předmětem regulace prováděcí vyhlášky č. 473/2012 Sb. Je tak na zřizovateli, jak k úpravě standardů přistoupí. Vzhledem k tomu, že ve většině případů je zřizovatel též poskytovatelem odpovídajících sociálních služeb, půjde zpravidla o víceméně kosmetickou adaptaci užívaných standardů kvality poskytování korespondujícího druhu sociální služby, pakliže by zřizovatel chtěl i nadále podržet pověření ke zřizování zařízení sociálně-právní ochrany a neměl v úmyslu požádat o jeho zrušení pro nadbytečnost. 

	Zřizovatel zařízení, které poskytuje služby podle odst. 1, by měl zvážit důvodnost trvání pověření k uvedeným činnostem a v těch výjimečných případech, kdy dosud není registrovaným poskytovatelem sociálních služeb, je vhodné, aby registroval odpovídající sociální služby a současně požádal o zrušení pověření. 

	Zřizovatel zařízení, které poskytuje odborné služby v náhradní rodinné péči podle odst. 2, by měl zvážit změnu pověření k odpovídajícím druhům služeb v náhradní rodinné péči ve smyslu § 48 odst. 2 písm. d)-h) zák. o soc.-práv. ochraně dětí nebo jen k některým z nich. Vzhledem k tomu, že oprávnění poskytovat nebo zprostředkovávat poradenství žadatelům o náhradní rodinnou péči je předmětem pověření podle § 48 odst. 2 písm. e) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, vztahuje se i na zařízení poskytující služby podle zdejšího ustanovení povinnost řídit se standardy kvality, jak je na základě § 58b odst. 3 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí vymezuje prováděcí vyhláška č. 473/2012 Sb. ve své příloze č. 2. 

Související ustanovení: 

 § 9a odst. 3, 4 - povinnost řídit se standardy kvality sociálně-právní ochrany, § 39 - výčet typů zařízení, § 48 - výkon sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, § 49 - vydávání pověření, § 49a - odborná způsobilost pro poskytování sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, § 50 - odnětí pověření, § 58b odst. 3 písm. b) - zmocňovací ustanovení 

Související předpisy: 

zejm. § 37, § 54, § 65 zák. o soc. službách, 

prováděcí vyhláška č. 473/2012 Sb. 

 § 41 

Zařízení sociálně-výchovné činnosti 

Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Zařízení sociálně výchovné činnosti jsou určená především k rozvíjení zájmových činností a pro využívání volného času dítěte. Jde o zařízení, která by měla být zřizována pro děti a využívána zejména dětmi, které vyžadují zvýšenou pozornost proto, že žijí v neutěšených sociálních podmínkách, nebo mají výchovné či jiné problémy. Tato zařízení by měla být jednou ze součástí preventivní péče o tyto děti. 

K § 41 
 
	Rovněž zdejší ustanovení nebylo od účinnosti zákona věcně novelizováno. Plně také platí, co je uvedeno u zařízení odborného poradenství pro péči o děti výše (§ 40 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) ohledně úvah o trvání pověření do budoucna a možném zrušení pověření na žádost poskytovatele služeb. 

	Předmět činnosti tohoto typu zařízení je zásadně totožný s předmětem činnosti nízkoprahového zařízení pro děti a mládež, zřizovaného podle § 62 zák. o soc. službách: "Nízkoprahová zařízení pro děti a mládež poskytují ambulantní, popřípadě terénní služby dětem ve věku od 6 do 26 let ohroženým společensky nežádoucími jevy. Cílem služby je zlepšit kvalitu jejich života předcházením nebo snížením sociálních a zdravotních rizik souvisejících se způsobem jejich života, umožnit jim lépe se orientovat v jejich sociálním prostředí a vytvářet podmínky k řešení jejich nepříznivé sociální situace." 

	Změna právního režimu poskytování služeb, tzn. registrace nízkoprahového zařízení pro děti a mládež a současně zrušení pověření ke zřizování zařízení sociálně výchovné činnosti, by z uvedených důvodů měla být logickým vyústěním úvah zařizovatele tohoto typu zařízení. 

Související ustanovení: 

 § 9a odst. 3, 4 - povinnost řídit se standardy kvality sociálně-právní ochrany, § 39 - výčet typů zařízení, § 48 až 50 - poskytování sociálně-právní ochrany pověřenými osobami 

Související předpisy: 

 zák. o soc. službách (zejm. § 62) 

Zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc 

 § 42 

(Účel zařízení, okruh oprávněných osob a další základní ustanovení) 
Mgr. Adam Křístek 
JUDr. Zuzana Zárasová 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc budou moci poskytnout základní péči potřebnou pro dítě, které se ocitlo bez jakékoliv péče nebo v případě, že jde o dítě, které je vážně ohroženo. Tato zařízení budou poskytovat dítěti péči po nezbytnou, zpravidla krátkou dobu, než bude zajištěno řešení problému péče o dítě odpovídajícím způsobem, např. ústavní péčí nebo péčí jinou osobou než rodiči. Jde tedy o určitý typ azylového zařízení, kde bude možno zajistit pro dítě základní péči a ochránit dítě před možnou újmou, která mu hrozí. Nejčastěji budou zřejmě taková zařízení využívána v případech dětí uvedených v § 37 návrhu. 

	Pokud je péče dítěti v uvedeném zařízení poskytována bez souhlasu rodičů, může trvat nejdéle po dobu 24 hodin, v níž je povinen soud rozhodnout o předběžném opatření na návrh okresního úřadu [dnes obecního úřadu obce s rozšířenou působností]. 

	K zák. č. 134/2006 Sb.: Navrhovaným zákonem je nezbytné nově upravit a blíže specifikovat podmínky, za nichž mohou zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, poskytovat sociálně-právní ochranu dětem. Důvodem této úpravy je skutečnost, že novela zákona o rodině, vzešlá z poslanecké iniciativy, dává možnost soudům s účinností od 1. července 2002, svěřovat dítě do péče těchto zařízení. Tak se zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, koncipované jako přechodné útočiště pro ohrožené děti vystavené akutnímu nebezpečí, stala zařízeními obdobnými školským zařízením pro výkon ústavní výchovy nebo ochranné výchovy. 

	(...) V situacích předvídaných v § 15 zákona, kdy se dítě ocitne bez přiměřené péče, je třeba počítat i s případnou žádostí obecního úřadu nebo obecního úřadu obce s rozšířenou působností. Umístění dítěte v zařízení však v těchto případech musí být potvrzeno následným souhlasem rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu, a jestliže se nepodaří tento souhlas opatřit, bude moci dítě v zařízení setrvat pouze na základě předběžného opatření soudu. 

	Z charakteru zařízení přirozeně vyplývá požadavek na jeho nepřetržitý provoz, což znamená, že zařízení musí být schopno poskytovat své služby a přijímat ohrožené děti v kteroukoliv denní i noční hodinu. Dále se zpřesňují požadavky na rozsah poskytované péče. Povinností zařízení je nejen zajišťovat uspokojování základních životních potřeb dítěte, včetně ubytování, ale také zajišťovat poradenskou a terapeutickou péči, vytvářet podmínky pro zájmovou činnost v rámci využívání volného času dětí nebo poskytovat dítěti potřebnou pomoc v souvislosti s jeho školní docházkou. Pro potřeby poskytování odborné péče dítěti musí být v zařízení k dispozici sociální pracovník a také psycholog. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: K odst. 3: Dochází k úpravě podmínek činnosti zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, včetně omezení počtu dětí umístěných v zařízeních pro děti vyžadující okamžitou pomoc a omezení délky doby, po kterou děti v těchto zařízeních pobývají. Jedná se o opatření, která by měla přispět k tomu, aby toto zařízení získalo formu zařízení spíše rodinného typu a aby poskytovalo pomoc okamžitou, tedy krizovou, nikoli dlouhodobou. Počet dětí umístěných v zařízení nesmí přesáhnout 28 dětí, což je o 4 lůžka více než polovina limitu ve školských ústavních zařízeních. Překročení stanoveného horního limitu počtu dětí v případě přijetí sourozenecké skupiny do péče zařízení je přípustné pouze "jednorázově" (např. v zařízení bude umístěno 26 dětí, následně bude přijata sourozenecká skupina 3 dětí a celkový počet dětí v zařízení tak může výjimečně překročit limit 28 dětí), nelze tuto výjimku vykládat extenzivně tak, že pro umisťování sourozeneckých skupin limit počtu dětí vůbec neplatí. 

	K odst. 4: Zároveň se stanovuje, že jeden zaměstnanec může současně zajišťovat péči nejvýše o 4 děti svěřené do zařízení, což rovněž posiluje rodinný charakter zařízení a umožňuje individuální péči o děti. 

	K odst. 5: Zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc mají mít krizový a přechodný charakter, pokud by situace dítěte vyžadovala dlouhodobé řešení, existují pro to jiné instituty, např. pěstounská péče. Z tohoto důvodu jsou stanoveny pro jednotlivé případy umístění dítěte v zařízení maximální doby pobytu, eventuální prodloužení doby pobytu bude záviset na posouzení příslušného orgánu sociálně-právní ochrany dětí, který bude hodnotit snahu rodičů o vytvoření podmínek pro převzetí dítěte do péče. 

Přehled výkladu: 
 
I. Obecně k zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc 
 
II. Účel zařízení, okruh oprávněných osob (cílová skupina) a některé poskytované základní činnosti 
 
III. Právní důvody (tituly) pro poskytování služby zařízením 
 
IV. Maximální lůžková kapacita služby 
 
V. Základní personální standard 
 
VI. Omezení doby pobytu v zařízení 
 
VII. Umístění dítěte do zařízení na základě žádosti orgánu sociálně-právní ochrany dětí 
 
VIII. Některá pravidla dozoru nad cizí péčí v zařízení 
 
IX. Náležitosti smlouvy o poskytnutí služby a její ukončování 
 
X. Povinnost poskytovatele zajistit nepřetržitý provoz zařízení 
 
XI. Okamžitá pomoc nezletilým cizincům bez doprovodu 
 
XII. Evidence chovanců 
 
XIII. Zvláštní oznamovací povinnost poskytovatele o přijetí dítěte 
K § 42 
 
I. Obecně k zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc 
 
	Zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc byla zřízena jako azylová zařízení pro akutně ohrožené děti, kde bude možno zajistit pro děti péči po nezbytnou, zpravidla krátkou dobu, než bude vyřešena jejich situace a zajištěna odpovídajícím způsobem péče o ně (návrat do původní rodiny, zajištění náhradní rodinné péče či umístění do ústavního zařízení). 

	Historický výklad pojmu "okamžitá pomoc" lze navázat na býv. § 18 prováděcí vyhlášky k zákonu o sociálním zabezpečení č. 152/1988 Sb., nadepsaný "Pomoc dětem v naléhavých případech". Ten stanovil: "V naléhavých případech poskytují místní národní výbory dětem okamžitou pomoc, a to zejména, ocitne-li se dítě v důsledku závažného onemocnění nebo úmrtí rodičů nebo jiných osob odpovědných za jeho výchovu náhle bez jakékoliv péče. Tuto pomoc poskytují místní národní výbory též, jestliže samo dítě vážně onemocní nebo jsou jinak jeho život nebo zdraví vážně ohroženy a rodiče nebo jiné osoby odpovědné za jeho výchovu mu pomoc neobstarají a nelze-li čekat, až ve prospěch dítěte učiní opatření okresní národní výbor. Místní národní výbor uvědomí o svém opatření bezodkladně okresní národní výbor, aby zabezpečil úpravu poměrů dítěte." Tak byla "okamžitá pomoc" definována již v předcházející vyhlášce z roku 1975 a obsahově stejně i v navazujícím § 13 prováděcí vyhlášky k zákonu o sociálním zabezpečení č. 182/1991 Sb., platném do 31.3.2000, kdy nabyl účinnosti zákon o sociálně-právní ochraně dětí. V tomto smyslu se termín "okamžitá pomoc" jako prvotní úkol orgánu sociálně-právní ochrany dětí v "naléhavých případech" objevil již v § 6 původního vládního nařízení č. 59/1964 Sb., o úkolech národních výborů při péči o děti. Prvně se ovšem pojem "okamžitá pomoc" v českém právním řádu objevuje v roce 1928 v souvislosti s veřejnou podporou při živelních pohromách, jak byl převzat i do navazující právní úpravy v 50. letech, platné do r. 2002. Ve 40. letech se pak pojem "okamžité pomoci" objevuje v souvislosti s pomocí porodních asistentek, popř. v jiných souvislostech zdravotní péče - "akutní stavy vyžadující okamžitou pomoc, u nichž je nebezpečí z prodlení". Rovněž tak recentní právní úprava obecných předpisů sociální pomoci nadále užívá pojem "okamžitá pomoc", když § 92 písm. a) zák. o soc. službách stanovuje, že "obecní úřad obce s rozšířenou působností zajišťuje osobě, které není poskytována sociální služba, a je v takové situaci, kdy neposkytnutí okamžité pomoci by ohrozilo její život nebo zdraví, poskytnutí sociální služby nebo jiné formy pomoci, a to v nezbytném rozsahu". Není tak nejmenších pochyb o tom, co pojem "okamžitá pomoc" v českém právním řádu, v oblasti sociálně-právní ochrany dětí pak nejpozději od poloviny 60. let 20. století, konstantně znamená. 

	Někdy se objevující účelové výklady dovozující, že "okamžitou pomoc" je třeba v této souvislosti vykládat jako pomoc poskytovanou v daném "okamžiku", když současně potřeba pomoci může být dlouhodobá (a onen "okamžik" bez časového omezení), jsou tak zcela mimo ratio logického výkladu právních pojmů a míjí se zcela i s výše uvedeným výkladem historickým - pojem "okamžité pomoci" by totiž pak byl synonymem pojmu "dlouhodobé/trvalé pomoci" [tedy péče trvající déle než 6 měsíců, srov. výklad k § 6 písm. f) a k § 10a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. 

	Ještě výrazněji mylné jsou pak úvahy, že pojmovým znakem poskytnutí "okamžité pomoci" je její poskytování na smluvní bázi a "okamžitá pomoc" by tak byla protikladem "ústavní péče", jejímž znakem by mělo být vyloučení smlouvy, když jediným právním důvodem ústavní péče má být soudní rozhodnutí. To je opět vymezení nesmyslné, jednak z hlediska vymezení "ústavní péče" obecně (i pobytová zařízení školská, zdravotnická či sociálních služeb nebo některé jejich typy přijímají děti ke smluvním pobytům, zatímco do zdejšího zařízení se přijímají děti i na základě rozhodnutí soudu, od r. 2002 dokonce meritorního rozhodnutí), tak ale i z výkladu pojmu "okamžité pomoci" podaného výše - ten nemá zásadně nic společného se smluvním (nebo naopak soudně nařízeným) poskytováním služby, ale vyjadřuje zásadně povinnost vykonavatele veřejné správy potřebné osobě v akutní krizové situaci zajistit nezbytnou pomoc, např. právě zprostředkováním umístění ve zdejším zařízení. 

	Předpisy platné do r. 2000 povinnost poskytnout dětem okamžitou pomoc ukládaly obci, aniž by blíže konkretizovaly jak. Původní úprava zákona o sociálním zabezpečení v roce 1988 stanovila bezvýjimečně, že "dávky a služby sociálního zabezpečení poskytuje stát", což však bezvýhradně neplatilo dokonce ani v době přijetí zákona, tím méně po roce 1989. Tak již zákonem č. 180/1990 Sb. byl do citovaného zákona doplněn § 73a, který dobovou terminologií stanovil, že "sociální služby mohou poskytovat též organizace a občané". Subjekty provádějící sociální zabezpečení, tedy nejen správní úřady, ale od r. 1990 i "občané a organizace", podle těchto předpisů mohly zřizovat "zařízení sociální péče" (býv. § 45 zák. č. 114/1988 Sb., o působnosti orgánů ČSR v sociálním zabezpečení), mezi jiným "zařízení pro občany, kteří potřebují zvláštní pomoc". Zde bychom asi mohli nalézt právní základ pro zřizování krizového azylového zařízení pro zabezpečení povinnosti obce zajistit v "naléhavém případě" dítěti "okamžitou pomoc". Prvním zařízením pro děti vyžadující okamžitou pomoc ve vlastním smyslu zákona o sociálně-právní ochraně dětí po nabytí jeho účinnosti byl Azylový dům pro děti v Praze 2 Na Slupi, provozovaný jako zařízení stejnojmenného občanského sdružení, s pověřením vydaným 3.11.2000, které již dnes činnost neprovozuje (zařízení ukončilo činnost po r. 2005, jeho zřizovatel, založený v prosinci 1999, zanikl v květnu 2006). Jak bylo uvedeno, jednalo se o dočasný, obcí zprostředkovaný azyl, svěření do péče takového zařízení soudem se nepředpokládalo, nebylo však vyloučeno "rychlé" předběžné opatření, nařizované do r. 1995 okresním úřadem, po tomto datu soudem. 

	Od 1. července 2002 však vstoupila v účinnost doplněná úprava, když do rámce nového zákona č. 109/2002 Sb. byl poslaneckým pozměňovacím návrhem včleněn § 44 měnící býv. zákon o rodině, na jehož základě bylo umožněno svěřovat děti do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc soudním rozhodnutím i mimo režim předběžného opatření, tedy meritorně, a to podle býv. § 46 zák. o rodině (tedy v režimu nařízení ústavní výchovy), s tím, že péče o dítě v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc by měla mít přednost před ústavní výchovou v některém z dosavadních zařízení pro výkon ústavní výchovy. Tedy před tehdy "tradičním" a pro děti frustrujícím "kolečkem" - prakticky bezvýjimečným umístěním v diagnostickém ústavu a teprve následně v některém z dalších ústavů, byť by se jednalo o péči přechodnou. Z tohoto hlediska rozšíření možností pro soudní úpravu poměrů dítěte znamenalo jistě pozitivní posun, který současně zproblematizoval některými tzv. odborníky zastávané dogma o nepostradatelnosti diagnostických ústavů při umísťování chovanců do jednotlivých zařízení. Zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc se tak stalo ústavem (zařízením) pro péči o děti nebo mládež (definovaným v § 7 odst. 4 zák. o stát. soc. podpoře tím, že poskytuje dětem plné přímé zaopatření, jímž se rozumí stravování, ubytování a ošacení), vhodným pro zajištění přechodného krizového pobytu, avšak po delší dobu než jen na původních „překlenovacích“ 24 hodin nebo nejvýše po dobu trvání „rychlého předběžného opatření“. 

	Tím však nebylo nijak dotčeno vymezení okruhu oprávněných osob čili „cílové skupiny“ tohoto druhu pobytové sociální služby, jak je dosud vymezeno v § 42 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Tzn., že i přes uvedenou změnu nebyl změněn charakter zařízení jako krizové a překlenovací služby. Vzhledem k vymezení druhu služby zákonem tak v případě, kdy by soud svěřil do péče takového zařízení dítě a ponechal je v jeho péči dlouhodobě [tedy zpravidla déle než nejvýše 6 měsíců, srov. výklad k § 6 písm. f) a k § 10a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí], a to i přes lakonickou úpravu základních (tedy rodinně právních) předpisů platných do roku 2012, resp. 2013, lze konstatovat, že taková soudní úprava by byla zjevně v rozporu s veřejným pořádkem. Je stará římskoprávní zásada iura novit curia čili soud zná právo. Soud samozřejmě váže jen zákon, ovšem každý zákon, tedy nikoli jen procesní předpis, a pak již jen občanský zákoník (dříve zákon o rodině). Pokud tak soud svěřuje dítě do péče konkrétního poskytovatele služby, je při takovém rozhodování i následné činnosti při „péči soudu o nezletilé“ samozřejmě vázán i jiným zákonem, tedy takovým, který reguluje poskytování služeb daným poskytovatelem, a to počínajíc vymezením druhu služby. Opačným argumentem, podle něhož by soud zvláštním předpisem vázán nebyl, by bylo totiž ad absurdum možno dojít k závěru, že nejen že není vázán zákonem stanoveným charakterem služby (krizový pobyt versus dlouhodobá pobytová péče), ale ani účelem služby jako takovým, což by znamenalo, že by soud mohl nařídit ústavní výchovu např. do nemocnice, či dokonce do hotelu, či zařízení provozovatele výletního kempu apod., neboť občanský zákoník (ani dříve zákon o rodině) takový postup výslovně nazakazuje, když nijak nevymezuje, jaké charakteristiky a podmínky provozu má „ústav“ splňovat, kdo jej může zřizovat, co je takový „ústav“ vlastně za entitu. To vše upravují právě zvláštní předpisy s veřejnoprávními prvky, a pokud bychom dovodili jejich nezávaznost pro soud v jedné části, nic nebrání tomu dovodit jejich nezávaznost en gros, což ovšem je, jak naznačeno, absurdní. 

	Na rozdíl od školských ústavních zařízení nebyly nejen v roce 1999, ale v důsledku nestandardního přijetí novelizované úpravy ani v roce 2002 stanoveny žádné limity týkající se maximálního počtu dětí v zařízení či na jednoho pečovatele, což vše přinesla až novela zák. o soc.-práv. ochraně dětí č. 401/2012 Sb., účinná od 1. ledna 2013. Již před tím novela č. 134/2006 Sb. zakotvila alespoň určité upřesnění, resp. vymezení činností zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, regulovaných zcela minimalisticky oproti rozsáhlé úpravě výkonu ústavní výchovy ve školských zařízeních do té doby stále jediným § 42 o třech stručných odstavcích. Srov. zejména tehdy podrobněji definované základní činnosti, které tento druh residenční služby obsahuje, uvedené v § 42a odst. 1, které rozvinuly lakonickou úpravu činností, jak do té doby vyplývala pouze z § 42 odst. 1 věta poslední. Novela č. 401/2012 Sb. pak zavedla, obdobně jako je obsahuje úprava rovněž svou povahou dočasných služeb diagnostických ústavů a středisek výchovné péče, též výslovné časové limity pro umístění dětí v zařízeních, které do té doby vyplývaly pouze neurčitě z vymezení druhu služby, a proto byly ostatně postupně velmi často ignorovány, a to i soudy. Tato časová omezení pobytu vyplývají z jednotlivých právních titulů umístění dětí. Novela č. 401/2012 Sb. také explicitně stanovila určitá práva a povinnosti zařízení a jejich ředitelů, obdobně jako je tomu při realizaci ústavní výchovy podle zák. č. 109/2002 Sb. 

	 Občanský zákoník v této souvislosti od 1.1.2014 obsahově (nikoli již systematicky) správně vymezuje dobu pobytu v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, neboť jasně specifikuje, že svěření dítěte do zařízení meritorním soudním rozhodnutím v režimu ústavní výchovy je možné, jen pokud se rodiče nemohou o své dítě starat z nějakého krátkodobého, resp. přechodného důvodu, a takové umístění je možné maximálně na 6 měsíců, když jak občanský zákoník, tak také při jeho aplikaci soud musí respektovat zvláštní právní úpravu tak, aby vydané rozhodnutí nebylo v rozporu s objektivním právem - zde s účelem zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, jak jej vymezuje § 42 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Stejně tak má soud respektovat maximální doby pobytu, umísťuje-li dítě svým rozhodnutím v diagnostickém ústavu nebo středisku výchovné péče, jak vyplývají z účelu těchto služeb a jsou rovněž výslovně stanoveny ve zvláštním předpise, tam v zák. č. 109/2002 Sb. Doba 6 měsíců přitom vhodně navazuje na obecné vymezení "dlouhodobé/trvalé" péče [srov. komentář k § 6 písm. f) a k § 10a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí], kterou by již krizové azylové zařízení residenční péče ze své povahy nikdy poskytovat nemělo; doba 6 měsíců rovněž odpovídá obvyklé maximální době, na niž lze prodloužit trvání "rychlého" předběžného opatření (§ 460 odst. 1 z. ř. s.), či maximální době, na kterou může být prodlouženo trvání výchovného opatření podle § 13a odst. 1 písm. a) ve spojení s odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Bylo by z výše uvedených důvodů namístě vypuštění úpravy § 971 odst. 2 obč. zák., neboť občanský zákoník výkon ústavní výchovy upravuje na vysoké úrovni abstraktnosti a výslovná úprava zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, jakož i úprava omezení doby pobytu v jakémkoli zařízení určeném dle jeho typu, která vychází z jiného zákona, do něho svou povahou nepatří. Tím spíše, že norma tak vlastně představuje nezamýšlenou nepřímou novelu zdejšího ustanovení, byť obsahově, jak uvedeno, lze maximální dobu 6 měsíců abstrahovat přímo z kontextu zákona o sociálně-právní ochraně dětí. Předmětné ustanovení občanského zákoníku nelze proto označit za obsahově špatné, spíše však za nadbytečné. 

	Péče po delší dobu než 6 měsíců tak nikdy pojmově není péčí „přechodnou“ či jen „dočasnou“ (jako výchovné opatření), resp. péčí „krizovou“ jako službou sociální prevence, jakou právě představují služby zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Zákon přitom v případě krizové pomoci umožňuje v některých případech z praktických důvodů určitou výjimku ze zásady. Tak v případě orgánem sociálně-právní ochrany dětí zprostředkovaného pobytu v zařízení lze výjimečně dobu pobytu v něm za splnění jasně vymezených podmínek prodloužit až na 1 rok - § 42 odst. 5 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí; podobně v případě pěstounské péče na přechodnou dobu vedle materiálních podmínek trvání této formy péče (§ 27a odst. 7 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) prodlužuje zákon maximální „dobu přechodnou“ z 6 měsíců na 12, tedy na dobu až 1 roku (§ 27a odst. 9 zák. o soc.-práv. ochraně dětí); rovněž tak obvyklý výklad občanského zákoníku v otázce trvání ústavní výchovy v tomto druhu služby ve smyslu § 971 odst. 2 dovoluje opětovné rozhodnutí o svěření chovance do ústavní péče v tomto režimu (tedy dovoluje zopakovat umístění na dobu dalších nejvýše 6 měsíců), pokud tu ke dni nového rozhodnutí jsou okolnosti, které citované ustanovení předpokládá, zejména že překážka v péči odpovědných osob bude přechodná, tedy pravděpodobně odpadne do 6 měsíců. Maximální délku doby pobytu v tomto azylovém domě pro děti v rozsahu nejdéle 6 měsíců lze vyvodit jako zásadně nejvýše přípustnou ze všech citovaných ustanovení a z povahy služby, když jak v případě předběžné úpravy poměrů dítěte, tak v případě svěření dítěte do zařízení výchovným opatřením nebo meritorním rozsudkem soudu podle úpravy ústavní výchovy takto vymezená maximální doba odpovídá vymezení služby v komentovaném § 42 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a úmyslu zákonodárce směřujícímu dle důvodové zprávy k tomu, že „tato zařízení budou poskytovat dítěti péči po nezbytnou, zpravidla krátkou dobu, než bude zajištěno řešení problému péče o dítě odpovídajícím způsobem, např. ústavní péčí nebo péčí jinou osobou než rodiči“. K tomu důvodová zpráva dále uvádí, že „zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc mají mít krizový a přechodný charakter, pokud by situace dítěte vyžadovala dlouhodobé řešení, existují pro to jiné instituty, např. pěstounská péče“. 

	Omezení doby pobytu nezletilého klienta v tomto zařízení nejvýše šesti měsíci je tak imanentně přítomno i v komentovaném ustanovení a bylo by je možno dovodit výkladem i v případě, že by z některé dílčí úpravy bylo vypuštěno, tedy výkladem slov zákona "v jejich souvislosti a z jasného úmyslu zákonodárce" (srov. § 2 odst. 2 obč. zák.) a především ze smyslu zákona, kterým je tu vymezení druhu služby cílovou skupinou a právě "přechodností" krizového pobytu, na rozdíl od jiných druhů zařízení určených naopak primárně k zajištění dlouhodobých pobytů, jejichž typickým představitelem je dětský domov zřizovaný dosud podle zák. č. 109/2002 Sb. 

	Lze připomenout, že na Slovensku došlo již před mnoha lety k postupnému sjednocení pobytových sociálních služeb pro ohrožené děti. Slovenský zákon č. 305/2005 Z. z., o sociálnoprávnej ochrane detí a o sociálnej kuratele, upravoval do roku 2018 hned tři druhy služeb: 1. dětský domov, odpovídající z našich zařízení zejména dětským domovům a dětským domovům se školou, otevřeným výchovným ústavům, zřizovaným podle zák. č. 109/2002 Sb., a domovům pro (nezletilé) osoby se zdravotním postižením, zřizovaným podle zák. o soc. službách, 2. krizové středisko, odpovídající našim zařízením pro děti vyžadující okamžitou pomoc, popř. dětským domovům pro děti do tří let, rovněž s omezenou dobou pobytu, a 3. resocializační středisko, odpovídající z našich zařízení zřejmě nejblíže středisku výchovné péče, popř. specializovanému diagnostickému ústavu (jako poskytovateli služeb, nikoli z hlediska nějakých vrchnostenských kompetencí), rovněž s omezenou dobou pobytu. Tyto tři druhy služeb jako služby sociální upravoval již předchozí slovenský integrovaný zákon č. 195/1998 Z.z., o sociálnej pomoci, který dosavadní školská a zdravotnická zařízení převedl již v roce 1998 do gesce slovenského Ministerstva práce, sociálních věcí a rodiny. V situaci českého nesjednoceného systému při existenci jediného typu pobytového zařízení v zák. o soc.-práv. ochraně dětí je pochopitelná praktická snaha některých poskytovatelů "rozšířit" vymezení služby zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc (ve slovenské terminologii krizového střediska) o uvedené další dva druhy služby, tedy o služby dětského domova a resocializačního střediska (střediska výchovné péče). Takový přístup je však zřetelným obcházením zákona a poukazuje za prvé na naprostou nutnost sjednocení pobytových sociálních služeb pro děti a za druhé na skutečnost, že podmínky činnosti pobytových služeb podle zák. č. 109/2002 Sb. nejsou zřejmě vhodně nastaveny, podněcuje-li platná právní úprava poskytovatele služeb ke snaze dosavadní školské pobytové služby poskytovat mimo příslušný zákonný režim, tedy podle komentovaného ustanovení, a tím současně donucující úpravu služby sociální péče pro děti formy dlouhodobého pobytu zjevně obcházet. 

	Ministerstvo práce a sociálních věcí vydalo v roce 2013 dvě obsahově téměř totožné metodické informace k vybraným otázkám poskytování služeb zařízeními pro děti vyžadující okamžitou pomoc, a to Metodickou informaci MPSV k vybraným otázkám poskytování sociálně-právní ochrany pro děti vyžadující okamžitou pomoc č. j. 2013/56050-211/1 z 30. srpna 2013, určenou především pro zřizovatele těchto zařízení, a Metodickou informaci MPSV k vybraným postupům orgánů sociálně-právní ochrany dětí na úrovni obecních úřadů obcí s rozšířenou působností, souvisejícím s umísťováním a pobytem nezletilých dětí v zařízeních pro děti vyžadující okamžitou pomoc č. j. 2013/56052-211/1 rovněž z 30.8.2013. Obě informace lze z podstatné části použít i po 1. lednu 2014 a ve zbytku i po nabytí účinnosti občanského zákoníku po rekodifikaci s přihlédnutím ke konkrétním změnám vyplývajícím z rekodifikace soukromého práva. 

	V březnu 2018 pak byla vydána další ucelená metodická informace k některým otázkám, vztahujícím se k umisťování dětí do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc a pobytu dětí v těchto zařízeních, včetně nároku zřizovatele na státní příspěvek za pobyt a péči poskytovanou dětem v těchto zařízeních (č. j. 2018/52877-231). 

K odst. 1 
 
II. Účel zařízení, okruh oprávněných osob (cílová skupina) a některé poskytované základní činnosti 
 
	V zařízeních pro děti vyžadující okamžitou pomoc nalézají útočiště děti, které se ocitly v situaci bezprostředního ohrožení života, zdraví nebo příznivého vývoje, zejména děti týrané, zanedbávané či děti bez jakékoli péče (např. nalezené bezprizorní na ulici apod.), tedy právě tyto děti a současně nikoli také jiné děti. Komentované ustanovení je nejvýznamnějším ustanovením upravujícím zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Vymezuje samotný účel služby a zejména definuje její cílovou skupinu. Ustanovení bylo věcně dotčeno jedinou novelizací, kdy zák. č. 134/2006 Sb. zdůraznil krizový charakter služby precizací vymezení cílové skupiny doplněním slov "anebo ocitlo-li se dítě bez péče přiměřené jeho věku (§ 15)", tedy odkazem na zajištění neodkladné - okamžité pomoci při úmrtí nebo hospitalizaci rodičů či při jiné podobné události. Následující ustanovení zákona tak představují jen pouhé technické provedení tohoto základního ustanovení. Posouzení splnění podmínek zákona pro pobyt dítěte a pro vznik zákonem předvídaných nároků (popř. povinností) všech dotčených subjektů tak není možné začínat od zmíněných "technických" (procedurálních) norem, které jsou pouze "prováděcí", ale od posouzení reálné nepříznivé sociální situace dítěte a jeho rodiny měřítkem komentovaného ustanovení. První věta ustanovení kazuistickým výčtem krizových situací závažného ohrožení dítěte tedy vymezuje cílovou skupinu tohoto druhu pobytové služby. Věta druhá pak velmi obecně a příkladmo vymezuje základní činnosti při poskytování služby, které je poskytovatel povinen vždy zajistit. Úpravu těchto základních činností pak blíže rozvíjí, popř. i doplňuje § 42a odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

K odst. 2 
 
III. Právní důvody (tituly) pro poskytování služby zařízením 
 
	Ustanovení § 42 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí vymezuje možné právní tituly umístění dítěte do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Právní titul umístění dítěte je důležitý ve vztahu k maximální možné délce pobytu dítěte v zařízení (viz odst. 5), pro nárok na státní příspěvek zřizovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc (§ 42g a násl. zák. o soc.-práv. ochraně dětí), pro stanovení povinnosti rodičů platit příspěvek na úhradu pobytu a péče (§ 42b a násl. zák. o soc.-práv. ochraně dětí), pro režim pobytu dítěte mimo zařízení (§ 42 odst. 7 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), ale také ve vztahu k povinnostem orgánu sociálně-právní ochrany. 

K odst. 2 písm. a) 
 
	Dítě může být do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc umístěno na základě vykonatelného rozhodnutí soudu. Jde o nařízení tzv. rychlého předběžného opatření podle § 452 a násl. z. ř. s., vykonatelného vydáním, ocitlo-li se dítě „ve stavu nedostatku řádné péče bez ohledu na to, zda tu je či není osoba, která má právo o dítě pečovat, nebo je-li život dítěte, jeho normální vývoj nebo jiný důležitý zájem vážně ohrožen nebo byl-li narušen“, nebo může jít o rozsudek soudu o nařízení výchovného opatření podle § 13a zák. o soc.-práv. ochraně dětí (vykonatelný nabytím právní moci) či o meritorní rozhodnutí podle § 971 obč. zák., kdy se v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc realizuje ústavní výchova svého druhu (vykonatelná zpravidla až nabytím právní moci). Zde je důležité upozornit na změnu, kterou přináší § 971 odst. 2 obč. zák., které říká, že svěření dítěte do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc přichází v úvahu jen v případě, že rodiče nemohou z vážných důvodů zabezpečit výchovu dětí na přechodnou dobu, přičemž umístění dítěte v zařízení bude možné jen na 6 měsíců. Podle Výkladového stanoviska č. 18 Expertní skupiny Komise pro aplikaci nové civilní legislativy při Ministerstvu spravedlnosti ze dne 14. února 2014 k problematice nového (dalšího) rozhodnutí o svěření dítěte do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc „soud může, je-li to v důležitém zájmu dítěte, rozhodnout o svěření dítěte vyžadující okamžitou pomoc podle § 971 odst. 2 obč. zák. i do téhož zařízení opětovně“. Důvodem pro stanovení 6měsíčního limitu je dle odůvodnění tohoto stanoviska „předpoklad, že dítě je svěřováno do zařízení sloužícího pouze ke krátkodobé péči o dítě“. Stanovisko pak výslovně rozvádí kritéria pro posouzení zájmu dítěte na opětovném svěření do téhož zařízení (opět nejvýše na dobu 6 měsíců) - „může se např. jednat o případy, kdy o dalším osudu dítěte je již rozhodováno v soudním řízení, které doposud neskončilo (stabilita výchovného prostředí, přičemž je zřejmé, že pro dítě je hledáno náhradní rodinné prostředí, případně, že je patrné, že v dohledné době se bude moci dítě vrátit zpět do původní rodiny). Nové rozhodnutí o svěření dítěte do téhož zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc tak nemůže být obvyklým rozhodnutím, ale mělo by se týkat pouze ojedinělých, výjimečných případů“. Nejedná se přitom o prosté prodloužení ústavní výchovy ve smyslu § 972 odst. 1 obč. zák., ale vždy o nové rozhodnutí. 

	Každé soudní rozhodnutí musí být vždy dostatečně určité a srozumitelné, resp. výrok rozhodnutí má být formulován tak, aby z něj bylo jednoznačně patrno, jak soud rozhodl. V zájmu právní jistoty a naplnění výše uvedené zásady je tedy nutné, aby soud vždy určil konkrétní zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, do kterého má být dítě umístěno. V případě, že zřizovatel má zřízeno více zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, musí být ve výroku přesně specifikováno zařízení (jeho adresa, resp. místo poskytování sociálně-právní ochrany), kde mají být dítěti pobyt a péče poskytovány. Stejně je třeba postupovat i v případě tzv. detašovaných pracovišť či poboček zařízení. Pokud je dítě umisťováno do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, které je provozováno při školském zařízení či zařízení poskytovatele zdravotních služeb, musí být ze soudního rozhodnutí jednoznačně patrné, že dítě je umisťováno právě do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, nikoli do jiného typu pobytového zařízení pro děti. Jestliže by ze soudního rozhodnutí nebylo patrné, do kterého zařízení se dítě svěřuje, resp. že se vůbec svěřuje právě do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, nebyl by pobyt dítěte v zařízení zákonný a bylo by nutné podniknout kroky k odstranění této nežádoucí situace, která má též vliv na případný nárok na státní příspěvek pro zřizovatele zařízení. Povinnost soudu označit konkrétní zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, do něhož se dítě umisťuje, je explicitně vyjádřena v § 13a odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí v případě nařízení výchovného opatření, v § 971 obč. zák. a odkazem na zmíněný § 13a odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí vyplývá rovněž z novelizovaného znění zdejšího ustanovení. 

	Pokud tedy orgán sociálně-právní ochrany podává návrh na nařízení předběžného opatření či návrh na meritorní svěření dítěte do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc (nařízení ústavní výchovy), musí toto zařízení v návrhu jasně specifikovat nebo být soudu nápomocný při určení konkrétního zařízení, kam má být dítě umístěno. Určení konkrétního zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc musí odpovídat zejména potřebám dětí, ale též jejich rodin. Ze zákona (§ 13a odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí; § 971 odst. 4 obč. zák.) vyplývá zásada, že dítě bude umístěno co nejblíže své rodině, což podporuje sociální práci s rodinou a pomoc rodině k opětovnému převzetí dítěte do péče a rovněž usnadňuje návštěvy rodičů a jiných osob dítěti příbuzných či blízkých v zařízení. Dítěti musí být poskytovány pobyt a péče v tom zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, které je označeno ve výroku soudního rozhodnutí. Pro případné přemístění dítěte platí § 42 odst. 7 až 9 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

K odst. 2 písm. b) 
 
	Jednou z pravomocí obecního úřadu obce s rozšířenou působností je možnost požádat o umístění dítěte do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Jedná se o ne zcela vhodně formulovanou pravomoc, vyplývající z veřejného poručenství dítěte ve smyslu § 17 písm. b) komentovaného zákona. Blíže srov. výklad k odst. 6. 

	O umístění dítěte žádá obecní úřad obce s rozšířenou působností příslušný podle místa trvalého pobytu dítěte, avšak jde-li o akutní situace, kdy je ohrožen jeho život, zdraví nebo se dítě ocitlo bez jakékoli péče, a je tedy třeba situaci dítěte co nejdříve vyřešit, může žádost podat obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu se dítě nachází [viz § 61 odst. 3 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. Tento orgán sociálně-právní ochrany pak informuje místně příslušný orgán a spolupracuje s ním na řešení situace dítěte. MPSV vydalo doporučený vzor žádosti o umístění dítěte v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Tento formulář nemusí být ze strany orgánu sociálně-právní ochrany využit, vždy by ale žádost měla obsahovat identifikační údaje dítěte, údaje o jeho rodičích či jiných osobách odpovědných za výchovu, důvod a datum umístění dítěte do zařízení. Žádost musí vždy směřovat konkrétnímu zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. S ukončením pobytu dítěte v zařízení musí úřad, který o jeho umístění požádal, vyslovit souhlas, resp. musí sám písemně pobyt ukončit, odpadnou-li důvody umístění dítěte v zařízení. Posledně uvedené neplatí, pokud k umístění následně přivolil zákonný zástupce, čímž se z pobytu na žádost úřadu stal do určité míry pobyt smluvní; žádostí či souhlasem úřadu není tento zástupce dítěte vázán. 

K odst. 2 písm. c) 
 
	O umístění dítěte do zařízení může požádat zákonný zástupce dítěte, tedy zpravidla rodič dítěte (není-li rodičovské odpovědnosti zbaven či v tomto směru jinak omezen) nebo jeho poručník. Požádat o umístění dítěte do zařízení však nemůže tedy nikdo jiný než "zákonný zástupce dítěte". Pojem "zákonný zástupce" tu je s použitím historického výkladu třeba vykládat šířeji, než jak tento pojem vymezuje, byť ne zcela důsledně, občanský zákoník. To proto, že ve zdejším ustanovení byl tento pojem použit již před nabytím účinnosti občanského zákoníku. Zde je pojem použit v podobném smyslu, v jakém jej užívá školský zákon v § 17 odst. 2, kde za zákonného zástupce považována osoba, "která je v souladu se zvláštním právním předpisem nebo s rozhodnutím soudu oprávněna jednat za dítě". To tedy bude zásadně rodič (zákonný zástupce stricto sensu), nebo poručník (zde se již jedná o jmenovaného zástupce). Jde-li však o náhradní péči, pak občanský zákoník stanovuje, že rodiče (tj. také poručník) mají vůči dítěti povinnosti a práva vyplývající z rodičovské odpovědnosti, avšak s výjimkou těch, které zákon stanoví pěstounovi (§ 960 odst. 1 obč. zák.; podobně pak v případě tzv. svěřenectví, § 955 obč. zák.). Tzn. že v tom, co přísluší pěstounovi, nemohou rodiče ex lege rozhodovat, a naopak zde je založeno ex lege oprávnění pěstouna, popřípadě modifikované rozhodnutím soudu. Pěstounovi přitom svědčí vždy povinnost a právo péče, lze tak mít za to, že je to on, kdo může požádat zařízení o dočasné a krizové zajištění takové péče, k níž by jinak byl povinen a oprávněn sám. Proto autoři tohoto komentáře nepovažují dosavadní doktrínu (Novotná, V., Burdová, E. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí. Komentář. 3. vyd. Praha: Linde, 2007, str. 187), která i v případě svěření dítěte do péče jiné osoby konstruovala oprávnění rodiče (poručníka) jako zákonného zástupce požádat o umístění dítěte do zařízení jako výlučné, za správnou. Než o zákonném by bylo proto lepší hovořit o oprávněném zástupci dítěte. I v případech umístění dítěte do zařízení na základě dohody se zákonným (oprávněným) zástupcem musí být respektován smysl a význam zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc definovaný v odst. 1. Rodiče by měli svěřovat své děti do zařízení jen v krajním případě, pokud situaci nemohou řešit jinak (např. pokud rodič nemá žádného příbuzného či žádnou blízkou osobu, která by se o dítě mohla postarat v době akutní krize nebo jiné podobné události v rodině, která vylučuje osobní péči rodiče o dítě). Bohužel rodiče své děti do zařízení umísťují velmi často z důvodu nedostatku peněz či bydlení nebo z jiných sociálně-ekonomických důvodů, což samozřejmě není - za předpokladu, že se s rodinou dále nepracuje - vhodným řešením. Každé dítě umístěné do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc je proto zařízení povinno hlásit na příslušný orgán sociálně-právní ochrany (viz § 42 odst. 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), který pak na základě vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny přijímá příslušná opatření na pomoc rodině tak, aby se situace dítěte co nejdříve vyřešila. 

	Prvotním posuzovatelem důvodnosti umístění je ovšem pracovník zařízení, který se zákonným zástupcem uzavírá dohodu (smlouvu o poskytnutí sociální služby). Její podstatnou náležitostí podle odst. 8 písm. e) jsou přitom důvody pro umístění dítěte, ty musí být v dohodě náležitě, úplně a zřetelně vymezeny, a to tím způsobem, že se uvedou skutkové okolnosti, které zákonného zástupce k uzavření dohody vedly, a tyto okolnosti musí současně být podřaditelné pod některý z důvodů pobytu, jak je vymezuje odst. 1. Nejsou-li dány důvody předvídané v odst. 1, nemůže zaměstnanec zařízení pověřený uzavíráním dohod takovou dohodu pro rozpor se zákonem vůbec uzavřít. Dohoda se zákonným zástupcem, kterou se umisťuje dítě do zařízení, musí splňovat i další náležitosti uvedené v odst. 8. Opět platí, že tato dohoda je právním titulem, na jehož základě se dítěti poskytuje pobyt a péče v konkrétním zařízení, proto pro přemístění dítěte je nutný předchozí souhlas osoby, se kterou je dohoda o umístění dítěte uzavřena. Pokud zákonný zástupce požádá zařízení o přijetí dítěte, musí zařízení této žádosti vyhovět. Odmítnout může jen ze závažných důvodů, jako je naplněná kapacita či speciální požadavky na péči o dítě, které nemůže zařízení poskytnout. 

K odst. 2 písm. d) 
 
	Čas od času se lze setkat s tím, že dítě nebo mladistvý se nachází v tak složité situaci, že samo požádá o umístění do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Toto je samozřejmě třeba bezodkladně oznámit příslušnému obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností (podle trvalého pobytu dítěte, případně v místě, kde se zařízení nachází, nelze-li trvalý pobyt dítěte zjistit). Orgán sociálně-právní ochrany je povinen obdobně jako v případě, že o umístění dítěte do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc žádá sám, ihned jak se o tom, že dítě požádalo o umístěné do zařízení, dozví, podat soudu návrh na vydání předběžného opatření, případně zajistit souhlas rodiče dítěte či jiné osoby odpovědné za jeho výchovu s takovým umístěním (viz odst. 6). 

	Uplatňování popsaného postupu je ovšem sporné, resp. vyloučené, jde-li o dospělé nezletilé (starší 14, resp. 15 let), kteří jsou sami způsobilí uzavřít dohodu o poskytnutí pobytové služby v zařízení. To ostatně vyplývá i z obecné úpravy uzavírání smlouvy o poskytnutí sociálně-právní ochrany mezi pověřenou osobou a nezletilou osobou podle § 8 odst. 1 tohoto zákona: „Dítě má právo [pozn.: v rozsahu své svéprávnosti; srov. výklad k § 2 odst. 1] požádat - zařízení sociálně-právní ochrany- o pomoc při ochraně svého života a dalších svých práv [pozn.: vymezení pomoci plně odpovídá vymezení druhu služby dle odst. 1]; tyto - pověřené osoby jsou povinny poskytnout dítěti odpovídající pomoc [pozn.: čili uzavřít s ním smlouvu o poskytnutí služby, odpovídá-li nepříznivá sociální situace nezletilého zájemce cílové skupině]. Dítě má právo požádat o pomoc i bez vědomí rodičů nebo jiných osob odpovědných za výchovu dítěte [pozn.: s ohledem na stupeň svéprávnosti dítěte se tedy nepočítá nejen s přivolením zákonného nebo jiného zástupce, ale dokonce ani s jeho prostým „vědomím“ o kontraktaci smlouvy o poskytnutí pomoci; jde tak dle zákona o výlučný smluvní vztah mezi poskytovatelem - zařízením - a klientem - nezletilým zájemcem o službu]“. 

K odst. 3 
 
IV. Maximální lůžková kapacita služby 
 
	Jednotlivá zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc vykazují výrazné rozdíly ohledně typu a kapacity (od malých rodinných zařízení po velkokapacitní zařízení ústavního typu). Novela zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 401/2012 Sb. přišla s omezením maximálního počtu dětí v jednom zařízení, a to především s ohledem na individualizaci péče o umístěné děti. Do zařízení jsou přijímány děti vážně ohrožené a traumatizované, které potřebují profesionální a individuální péči v malém kolektivu co nejvíce se blížícím péči v rodině. Rovněž slouží-li zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc jako alternativa k ústavní výchově, musí nabízet alternativu „rodinnou“, tedy s co nejnižším počtem dětí a individuálním přístupem ke každému jednotlivému dítěti a jeho rodině, jinak se v podstatě rozdíl mezi jiným ústavem a zařízením pro děti vyžadující okamžitou pomoc stírá. Ustanovení § 42 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí říká, že počet dětí v jednom zařízení nesmí přesáhnout 28 dětí. To platí též pro zařízení, které je provozováno ve více budovách nebo pro kmenové zařízení a jeho detašovaná pracoviště. 

	MPSV může v odůvodněných případech udělit zřizovateli na jeho žádost časově omezenou výjimku z tohoto maximálního počtu, a to za předpokladu, že vnitřní uspořádání i přes překročení maximální kapacity v budově či areálu umožňuje zajistit individuální péči o děti (např. více malých bytových jednotek v jedné budově atp.). Tyto výjimky nejsou v současnosti již udělovány. Řízení o udělení výjimky z maximální kapacity zařízení je správním řízením, které je ukončeno rozhodnutím o udělení či neudělení uvedené výjimky a kde je specifikován maximální možný počet dětí umístěných v zařízení a doba, po kterou taková výjimka platí. 

	Ustanovení o maximální kapacitě má administrativní, pořádkovou povahu, jeho smyslem je nastavit určitý standard kvality - ústavní/institucionální péče se neblíží péči co nejbližší přirozenému prostředí běžné domácnosti (nepřesně a i nevhodně někdy označovanému jako péče "rodinného typu") tím, že je takto označena ve zřizovací listině či jiném sebevymezujícím dokumentu zařízení či jeho zřizovatele, ale jedině na základě faktického stavu. V tomto kontextu je limit 28 dětí zřetelným kompromisem. Tento limit je třeba vykládat vzhledem k jeho administrativní povaze tak, že kapacita zařízení je zásadně 28 - prakticky: je zde nejvýše 28 lůžek. Odst. 2 upravuje způsoby, jak je dítě do zařízení umístěno a zdejší odst. na tuto úpravu navazuje tak, že počet dětí umístěných v zařízení, tzn. dětí, které byly do zařízení umístěny některým ze způsobů uvedených v odst. 2, nesmí přesáhnout 28 dětí. Jedná se tedy o kritérium formální, nikoli materiální. Není tedy rozhodné, zda se dítě v daný moment v zařízení skutečně nachází (a jeho lůžko je fakticky obsazeno), nebo je např. v režimu § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, jde-li o dítě do zařízení svěřené soudně, krátkodobě mimo zařízení v hostitelské péči, neboť v obou případech se stále jedná o dítě do zařízení umístěné podle odst. 2. Právní úprava tu přitom není samoúčelná, ale vychází z účelu a vymezení tohoto druhu pobytové služby, jímž je poskytnutí azylu dítěti v případě vážného ohrožení jeho zájmů (srov. odst. 1). V tomto kontextu ovšem dlouhodobější pobyt mimo zařízení signalizuje, že tu taková krizová situace není a postavení dítěte je třeba řešit jiným opatřením, než představuje krizový azylový pobyt. Právo tu však předpokládá 2 výjimky z nejvyššího počtu dětí v zařízení. Jedna plyne výslovně z textu zdejšího ustanovení a druhá vyplývá z obecných právních zásad. Využití obou je však třeba vždy velmi přísně posuzovat a zařízení stíhá přísná povinnost vyvinout veškeré možné úsilí, aby se co nejdříve počet klientů zařízení dostal do mezí určených zákonem, zejména tedy musí omezit nebo přerušit příjem dětí na základě dohody se zákonnými zástupci. 

	Zákon výslovně předvídá přijetí sourozenecké skupiny, v jehož důsledku může dočasně kapacita překročit limit 28 dětí. Zde se nejedná o obsazení dočasně uvolněného krizového lůžka, ale ex lege se připouští, že k oněm 28 lůžkům přibydou dočasné přistýlky. Pokud by např. bylo v zařízení umístěno 27 dětí a následně přijata ještě pěti členná sourozenecká skupina, všichni její členové s předpokladem pobytu na 3 měsíce, pak v zařízení po právu budou po 3 měsíce 32 postele a takový stav je v souladu se zákonem. Na postupně „uvolněná“ lůžka, pokud by některé z dětí umístěných v zařízení odešlo dříve než za 3 měsíce, však zařízení nemůže přijímat další klienty až do dosažení zákonného limitu menšího než 28 umístěných dětí. Pokud by děti přijímalo mimo dále uvedenou situaci akutní pomoci při ohrožení života či absenci jakékoli péče, jednalo by se o přijetí a navazující pobyt, které jsou v rozporu s právem a současně také překážkou pro vznik nároku na státní příspěvek a/nebo jeho výplatu za takto přijaté děti. 

	Druhou výjimkou, vyplývající však nikoli explicitně ze zdejšího ustanovení, ale ze smyslu zákona a obecných právních zásad, je případ, který můžeme nazvat "krajní nouzí". Podobně jako v případě poskytovatele zdravotních služeb, který v případě potřeby poskytnutí neodkladné péče přijme pacienta i přes obsazenou kapacitu, není ani zde možno říci, že pro administrativně stanovenou kapacitu nebude přijato dítě, které je v akutní krizi, tzn. že je přímo ohrožen jeho život, zdraví či se ocitlo bez jakékoli péče. Pověřené osoby jsou dítěti v krizi povinny podle § 8 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí poskytnout odpovídající pomoc bez výjimek, vymezení účelu zařízení v odst. 1 přitom koresponduje s § 15, popř. § 16 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, s čímž souvisí též problematika pracovní pohotovosti na orgánu sociálně-právní ochrany. Nastane-li např. okolnost, kdy orgán sociálně-právní ochrany v sobotu večer zachytí dítě, které se ocitlo bez jakékoli péče (rodiče se např. stali téhož dne obětí autohavárie, péče o dítě se nikdo neujal a není známa vhodná blízká osoba), a v územním obvodu působí jediné zařízení nebo jde o zařízení nejvhodnější (např. z hlediska časové dostupnosti apod.), je taková krajní nouze zřejmě dána. Krajní nouze je definována slovy "nebylo-li za daných okolností možné odvrátit nebezpečí jinak nebo nezpůsobí-li následek zjevně stejně závažný nebo ještě závažnější než újma, která hrozila" (srov. § 2906 obč. zák.). V daném příkladu "okamžitě" znamená, že pomoc jinak poskytnout není možné a překročení kapacity zařízení zřejmě není závažnější následek, než by představovalo neposkytnutí "okamžité pomoci" dítěti. Tzn. že silnější právní povinnost (poskytnutí nezbytné a neodkladné okamžité pomoci) potlačuje (ostatně i s ohledem na § 5 - zájem a blaho dítěte) právní povinnost slabší, méně významnou (tj. ustanovení o nejvyšší kapacitě). To také znamená, že situace předvídaná v § 15 zák. o soc.-práv. ochraně dětí může potlačit právní pravidlo zdejšího ustanovení, aniž by to zakládalo protiprávnost. 

	Je-li postupováno podle § 15 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a podává-li se do 24 hod. návrh na rychlé předběžné opatření, musí již orgán sociálně-právní ochrany zohlednit zařízením předestřenou okolnost naplněné kapacity a návrh na umístění směřovat do jiného zařízení, je-li dítě umístěno do zařízení přímo soudem předběžným opatřením podle § 452 a násl. z. ř. s., je namístě za současného faktického přijetí dítěte podání odvolání ze strany zařízení, popř. je nezbytné situaci řešit, a to i v součinnosti s orgánem sociálně-právní ochrany, v rámci pravidelné jednoměsíční revize trvání důvodů pro předběžnou úpravu poměrů dítěte. Podobně jako ve výše zmíněném případě platí ovšem i zde, že v případě propuštění jiného dítěte v mezidobí, se lůžko tohoto jiného dítěte již neobsazuje tak, aby bylo v co nejkratší době naplněno pravidlo o maximální kapacitě. Je proto nutnost, aby zřizovatel zařízení upravil jeho provoz tak, aby požadavkům zdejšího ustanovení mohl mimo mimořádné a krizové situace dostát. V rozporu s právem (se smyslem tohoto zákona) by byl tedy např. stav, kdy by zařízení mělo dlouhodobě vyčleněno 28 lůžek na pobyty, realizované na základě dohody se zákonným zástupcem dítěte, a vedle toho byly udržovány „trvalé“ přistýlky pro pravidelný příjem akutních případů (soudní rozhodnutí, žádosti orgánu sociálně-právní ochrany, žádosti dítěte) a trvale tak byla překračována kapacita povolená zdejším ustanovením. Prozíravým postupem je naopak trvalé udržování určité rezervy volných krizových lůžek v rámci celkové kapacity, určených právě pro příjem zcela akutních případů ve smyslu „krajní nouze“. Okamžitá pomoc dítěti „v krajní nouzi“ může být zajištěna podle okolností konkrétního případu i v zařízení zdravotnickém, v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc v popisovaném smyslu, či ve zcela krajním případě i na úřadě či policejní úřadovně (za stálé přítomnosti sociálního pracovníka), srov. k tomu obecné základní právo dítěte podle § 8 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Zařízení však nesmí ve smyslu § 8 odst. 1 ve spojení s § 15 zák. o soc.-práv. ochraně dětí odmítnout poskytnutí krizové péče, jejíž zajištění je jeho prvořadým účelem, jak bylo uvedeno výše. 

	Jelikož v popisovaném případě dojde k přijetí dítěte nad maximální kapacitu zařízení, za takové dítě nenáleží zřizovateli státní příspěvek. Není totiž splněna nároková formule vymezená v § 42i odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, neboť není splněna jedna z podmínek zákona pro vznik takového nároku. Prokazatelné a účelně vynaložené náklady, které zařízení v souvislosti s poskytnutím péče takovému dítěti vznikly, by měl hradit obecní úřad, jehož zákonnou povinností je dítě fakticky zabezpečit dle § 15 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a který o umístění požádal. Proto je možno hradit tyto prokazatelné a účelně vynaložené náklady i z prostředků dotace na výkon sociálně-právní ochrany dětí. 

	Další situací, kdy zařízení nesmí odepřít dítěti okamžitou pomoc, je výjimečná situace, kdy do zařízení dorazí nedospělec, požádá o poskytnutí pomoci a zařízení se nepodaří kontaktovat orgán sociálně-právní ochrany, rodiče dítěte ani jinou osobu odpovědnou za jeho výchovu. Poskytnutí pomoci v takovéto výjimečné situaci bude zřejmě nutno posoudit rovněž jako jednání v krajní nouzi dle § 2906-2908 obč. zák.; zařízení z titulu poskytnuté péče může zřejmě vzniknout nárok na náhradu účelně vynaložených nákladů. Jedná se však již o nárok soukromoprávního charakteru a bude na zařízení, resp. jeho zřizovateli, zda se rozhodne jej vymáhat a po jaké osobě. Nelze proto než doporučit, aby se zařízení v každé situaci obracelo okamžitě na příslušný orgán sociálně-právní ochrany a jednalo ve spolupráci s ním. Zda je v konkrétním případě taková situace dána či zda již dochází k porušování zákona zařízením (popřípadě v součinnosti s jinými subjekty) pro jeho lhostejný postoj k dodržování zákona, bude vždy vyplývat z posouzení okolností toho kterého případu. 

K odst. 4 
 
V. Základní personální standard 
 
	Jeden zaměstnanec zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc může současně zajišťovat osobní péči nejvýše o 4 děti umístěné v zařízení. Opět jde o snahu co nejvíce individualizovat péči o svěřené děti a co nejvíce se přiblížit péči, jakou mají děti v rodině. Jeden zaměstnanec se tedy může současně věnovat maximálně 4 dětem. Je na řediteli zařízení, aby zorganizoval chod zařízení a zajistil odpovídající počet zaměstnanců s přihlédnutím k počtu dětí a k jejich aktivitám. Pokud jsou děti např. ve škole či na nějakém kroužku, je třeba méně zaměstnanců zajišťujících osobní péči o děti, které zůstaly v zařízení, naopak např. ráno při výpravě dětí do školy či školky, odpoledne po jejich příchodu ze zájmových kroužků a večer či o víkendu, když děti tráví čas v zařízení, je třeba vyšší počet zaměstnanců, kteří se dětem věnují. Osobní péče o svěřené děti je zde myšlena jako péče zajišťovaná dětem přes den, kdy je třeba se jim jednotlivě věnovat a podporovat jejich zájmy a činnosti. Osobní péče tedy nespočívá jen v osobním dohledu nad svěřeným dítětem, ale především ve vzájemné a vědomé interakci pečovatele se svěřenými dětmi. 

K odst. 5 
 
VI. Omezení doby pobytu v zařízení 
 
	Zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc mají mít krizový, resp. přechodný charakter. Pokud by situace dítěte vyžadovala dlouhodobější řešení, existují jiné instituty trvalejšího charakteru, např. pěstounská péče. Stanovení maximálních možných dob umístění dítěte by mělo vést zejména k zintenzivnění práce s rodinou a zrychlení řešení situace dítěte. Není možné, aby dítě pobývalo řadu měsíců v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc např. na základě žádosti rodičů, přičemž orgán sociálně-právní ochrany by pouze potvrzoval důvodnost takového pobytu pro nárok na státní příspěvek, aniž by se situace dítěte řešila a s rodinou se pracovalo. Pokud by došlo k překročení maximálních možných dob pobytu dítěte v zařízení, jde o nezákonný pobyt dítěte v zařízení bez právního titulu, zřizovateli nenáleží za takové dítě státní příspěvek a je možný postih za přestupek podle § 59f. I proto je důležitá úzká spolupráce zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc s orgány sociálně-právní ochrany, které jsou za řešení situace ohrožených dětí zodpovědné. 

K odst. 5 písm. a) 
 
	Je-li dítě do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc umístěno na základě žádosti zákonného zástupce, popř. dospělého nezletilého, který je způsobilý jednat v této věci sám, může doba jeho pobytu v zařízení činit maximálně 3 měsíce. Jestliže by zákonný zástupce chtěl dítě do zařízení umístit znovu, je to na další maximálně 3 měsíce výjimečně možné, avšak již jen s předchozím písemným souhlasem obecního úřadu obce s rozšířenou působností místně příslušného podle místa trvalého pobytu dítěte. Orgán sociálně-právní ochrany posoudí, zda je v případě takové opakované žádosti umístění do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc vhodným řešením, zda je tato forma péče o dítě v jeho nejlepším zájmu a zda z hlediska právní jistoty není namístě řešit situaci jiným způsobem, např. soudním rozhodnutím o umístění dítěte do zařízení či trvalejší formou náhradní péče o dítě. Zařízení má povinnost hlásit každé dítě, které do stavu přijímá, místně příslušnému orgánu sociálně-právní ochrany. Proto se v případě takového předchozího vyjádření k opakovanému umístění dítěte do zařízení na žádost zákonného zástupce orgán sociálně-právní ochrany s dítětem nesetkává poprvé. O dítěti a jeho situaci díky předchozímu prvnímu umístění orgán sociálně-právní ochrany ví, případně jej má v evidenci, a jeho situaci řeší. Je tedy na zvážení příslušného orgánu sociálně-právní ochrany, zda situaci dítěte a jeho rodiny vyhodnotí tak, že do třech, resp. celkem šesti měsíců se situace v rodině stabilizuje a rodiče či jiní příbuzní budou moci péči o dítě převzít, nebo zda se jeví vhodnějším jiné řešení. 

K odst. 5 písm. b) 
 
	Pokud o přijetí dítěte do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc požádá obecní úřad obce s rozšířenou působností či samo dítě, a s takovým pobytem posléze souhlasí rodič či jiná osoba odpovědná za výchovu dítěte, činí maximální možná doba pobytu dítěte v zařízení 6 měsíců. Během této doby má orgán sociálně-právní ochrany prostor pro nalezení stabilního řešení situace dítěte, které se za předpokladu vyřešení problémů může vrátit zpět do své rodiny, případně dojde k jeho umístění do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc soudním rozhodnutím a/nebo je hledána vhodná náhradní rodina či ústavní zařízení. Dobu šesti měsíců, po kterou je možné umístění dítěte v zařízení na žádost orgánu sociálně-právní ochrany či samotného dítěte, je výjimečně možné prodloužit v případě, že si rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte prokazatelně upravují své poměry tak, aby mohli převzít dítě do osobní péče. Celková doba nepřetržitého pobytu dítěte v zařízení však nesmí přesáhnout dobu 12 měsíců. Nepřetržitým pobytem se rozumí v první řadě pobyt na základě trvání jednoho a téhož pobytového titulu, tedy téže žádosti úřadu (formální kritérium). Nepřetržitý však bude i pobyt, kde by docházelo k řetězení jednotlivých pobytových titulů (žádostí), byť formálně samostatných (tzn. opakované, na sebe navazující žádosti), neboť by šlo o obcházení zákona (materiální kritérium). Posoudit, zda si opravdu rodiče či jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte poměry upravují, je oprávněn příslušný orgán sociálně-právní ochrany, přičemž toto by měl mít hodnověrným způsobem zjištěno a doloženo ve spise. K prodloužení doby pobytu dítěte v zařízení však musí být splněny stejné podmínky jako pro přijetí dítěte do péče, tj. žádost obecního úřadu obce s rozšířenou působností nebo samotného dítěte a souhlas rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu. 

K odst. 5 písm. c) 
 
	Soud může umístit dítě do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc formou výchovného opatření podle § 13a zák. o soc.-práv. ochraně dětí nebo tak může učinit v případě, že rodiče nemohou z vážných důvodů zabezpečit výchovu dětí na přechodnou dobu, a to podle § 971 odst. 2 obč. zák. Smysl a účel obou institutů je přes poněkud rozdílnou textaci příslušných ustanovení obdobný, celková maximální délka umístění dítěte v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc je proto v obou případech shodná, a to 6 měsíců. Nařídí-li soud umístění dítěte do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc jako výchovné opatření podle § 13a zák. o soc.-práv. ochraně dětí, může být pobyt nařízen nejdéle na dobu 3 měsíců s možností výjimečného prodloužení délky pobytu celkem na 6 měsíců (viz § 13a odst. 1 a 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). V případě rozhodnutí soudu podle § 971 odst. 2 obč. zák. svěří soud dítě do zařízení na dobu nejdéle 6 měsíců. Všechny uvedené doby jsou maximální, soud může samozřejmě přistoupit k umístění dítěte do zařízení na dobu kratší, kterou v rozhodnutí specifikuje. K problematice výjimečného nového rozhodnutí o svěření dítěte do téhož zařízení, které bezprostředně navazuje na svěření předchozí, srov. výše výklad k odst. 2 písm. a). 

	Pokud meritornímu rozhodnutí soudu předchází umístění dítěte v zařízení na základě předběžného opatření (viz níže), nacházíme jednoznačnou úpravu sčítání dob pobytu u výchovného opatření podle § 13a zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Ustanovení § 13a odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí totiž explicitně stanovuje, že doby pobytu dítěte v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, který je uložen na základě předběžného opatření podle § 924 obč. zák. nebo výchovného opatření podle § 13a odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, se pro účely celkové doby nepřetržitého pobytu trvání výchovného opatření sčítají. V případě meritorního soudního rozhodnutí o svěření dítěte do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc podle § 971 odst. 2 obč. zák. obdobnou úpravu nenacházíme, lze však míti za to, že v tomto případě je namístě použití analogie zákona (jde o rodinněprávní úpravu), a i zde by se doby pobytu měly sčítat, neboť je třeba ctít smysl zákona, který stanovením dob pobytu sleduje ochranu dítěte před neomezeným prodlužováním typu péče krizového a překlenovacího charakteru. Pokud by soudní praxe přistoupila k tomu, že doba pobytu dítěte umístěného v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc na základě předběžného opatření se nezapočítává do celkové možné doby pobytu dítěte v zařízení, tedy do maximálně možných šesti měsíců dle občanského zákoníku, jednalo by se o rozhodnutí jdoucí mimo smysl zákona i zájem dítěte. Neřešilo by to situace, které se bohužel nikoli výjimečně dříve vyskytovaly, kdy dítě v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc pobývalo na základě předběžného opatření řadu měsíců i let. 

	Dítě může být do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc svěřeno také předběžným opatřením soudu podle § 452 a násl. z. ř. s. (srov. výklad k § 13a odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Zde samozřejmě platí, že doba trvání pobytu dítěte v zařízení se odvíjí od doby trvání předběžného opatření. 

K odst. 6 
 
VII. Umístění dítěte do zařízení na základě žádosti orgánu sociálně-právní ochrany dětí 
 
	O umístění dítěte do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc může požádat obecní úřad obce s rozšířenou působností, zpravidla v rámci realizace opatření podle § 15 a § 16 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, kdy se dítě ocitne bez náležité péče přiměřené jeho věku či jsou-li jeho život nebo příznivý vývoj vážně narušeny nebo ohroženy. Podle čl. 32 odst. 4 Listiny však mohou být děti od rodičů odloučeny proti jejich vůli jen rozhodnutím soudu, jinak by šlo o zásah do práva na rodinný život a rodičovskou výchovu a péči. Obdobnou úpravu obsahuje též Úmluva o právech dítěte (čl. 9 odst. 1). Proto zákon úzkostlivě a poněkud zmatečně ukládá orgánu sociálně-právní ochrany v případě, že požádá o umístění dítěte do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, povinnost zajistit souhlas rodiče či jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte (tedy nejen zákonného zástupce, ale může jít též o osobu, které bylo dítě rozhodnutím příslušného orgánu svěřeno do péče) s umístěním dítěte v zařízení, a pokud se toto nepodaří, musí orgán sociálně-právní ochrany neprodleně podat soudu návrh na vydání předběžného opatření. Zmatečně proto, že proti vůli rodičů, jsou-li ji schopni vyjádřit, nemůže tento orgán o umístění dítěte vůbec požádat, pokud na stranu druhou rodiče nejsou schopni vykonávat rodičovskou odpovědnost (tedy ani vyjádřit nesouhlas s umístěním - např. proto, že rodič zahynul nebo je v kómatu), nejedná se o umístění dítěte proti jeho vůli resp. o odloučení dítěte od rodičů proti jejich vůli. O návrhu pak soud musí do 24 hodin rozhodnout (§ 456 z. ř. s.). Stejný režim podle komentovaného ustanovení platí i v případě, že o umístění do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc požádá samo dítě, aniž by byla reflektována pravidla postupného nabývání svéprávnosti, jak jsou popsána ve výkladu k § 2 odst. 1. Umístění dítěte do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc na základě žádosti orgánu sociálně-právní ochrany je tedy v zásadě možné, jen pokud se dítě nenachází v péči rodičů a je-li v ohrožení jeho život, zdraví či příznivý vývoj nebo pokud rodič(e) s pobytem dítěte v zařízení souhlasí, tedy dítě do zařízení či zaměstnancům orgánu sociálně-právní ochrany dobrovolně předají. Pokud se dítě nachází v péči rodičů, kteří nesouhlasí s pobytem dítěte v zařízení a odmítají dítě zaměstnancům orgánu sociálně-právní ochrany či zaměstnancům zařízení předat, nemůže být dítě proti vůli rodičů odděleno jinak než na základě vykonatelného soudního rozhodnutí. Pokud rodič či jiná osoba odpovědná za výchovu dítěte udělí souhlas s pobytem dítěte v zařízení, mělo by se tak stát písemně a tento souhlas by měl mít orgán sociálně-právní ochrany založen ve spise, přičemž by orgán sociálně-právní ochrany měl rodiči či jiné osobě odpovědné za výchovu dítěte poskytnout dostatek informací a poučení o tom, co takové umístění dítěte v zařízení znamená, proč se tak děje a jaký bude následovat postup. Postačí, pokud s umístěním dítěte v zařízení souhlasí jeden z rodičů, pokud by druhý rodič nesouhlasil, není to překážka pro to, aby dítě mohlo nadále v zařízení pobývat. Spor rodičů týkající se dítěte nemůže řešit orgán sociálně-právní ochrany ani zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, ale pouze soud ve smyslu § 877 obč. zák. Pokud však rodič s umístěním dítěte do ústavního zařízení vůči orgánu sociálně-právní ochrany dětí souhlasí, jde vlastně o zmocnění k uzavření dohody podle odst. 8, v tom smyslu by měla být formulována plná moc, a není pak žádný důvod, aby na takové umístění bylo pohlíženo jako na „umístění na žádost orgánu sociálně-právní ochrany dětí“, neboť jde o „umístění na základě dohody s rodičem jako zákonným zástupcem“, byť zastoupeným na základě plné moci orgánem sociálně-právní ochrany dětí. Jde-li naopak o urgentní umístění dítěte v situaci, kdy tu není žádný z rodičů, který vůči dítěti vykonává rodičovskou odpovědnost, je orgán sociálně-právní ochrany dětí oprávněn uzavřít jako veřejný poručník v postavení zákonného zástupce dohodu ve smyslu odst. 8 sám, a ani v tom případě pak není žádný prostor pro aplikaci komentovaného ustanovení odst. 6, neboť se jedná o umístění dítěte na základě odst. 2 písm. c) ve spojení s odst. 8. K tomu srov. blíže výklad k § 17 písm. b), část X. Dočasný výkon zákonného poručenství ve zvláštních případech. Ze všech uvedených důvodů tak lze mít ustanovení komentovaného odst. 6 za neaplikovatelné, snad s jedinou výjimkou: pokud o přijetí do ústavního zařízení žádá starší nedospělec (např. jedenácti či třináctiletý), který na stranu jednu není ještě způsobilý uzavřít smlouvu o poskytnutí pobytové služby sám, současně se však odmítá navrátit do péče rodičů nebo jiných osob. Tehdy bude zpravidla třeba dát návrh soudu na předběžné opatření, jak ostatně komentované ustanovení předpokládá. 

K odst. 7 
 
VIII. Některá pravidla dozoru nad cizí péčí v zařízení 
 
	V případě dětí nacházejících se v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc platí pro obecní úřady obcí s rozšířenou působností a samotná zařízení obdobně práva a povinnosti jako v případě dětí umístěných v jiných ústavních zařízeních, tedy pravidla pro dozor nad dětmi v cizí péči ústavní (srov. k tomu výklad k § 29 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Komentované ustanovení zmíněnou obecnou úpravu nevhodným způsobem dubluje, když současně neúplně uvádí účel a předmět dozoru podle písm. a) a c) pouze ve vztahu k dětem, umístěným v ústavu rozhodnutím soudu, což není přesné, neboť dozor podle § 29 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí se vztahuje na všechny děti "v obdobných ústavech (zařízeních), umožňují-li právní předpisy, aby byly zřízeny právnickými nebo fyzickými osobami (dále jen 'ústavní zařízení)". Naproti tomu úprava § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí se vztahuje vždy výlučně na chovance umístěné v ústavu rozhodnutím soudu, zde pak je předmětná charakteristika, uvedená v návětí, naopak nadbytečná. 

K odst. 7 písm. a) 
 
	Obecní úřad obce s rozšířenou působností je povinen sledovat dodržování práv dětí v ústavních zařízeních. Toto ustanovení se tedy týká též všech dětí umístěných v zařízeních pro děti vyžadující okamžitou pomoc, a to bez rozdílu právního titulu umístění, neboť zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc lze podřadit pod pojem „obdobný ústav (zařízení)“. Irelevantní je fakt, že § 29 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je nevýstižně uveden nadpisem „Sledování ústavní a ochranné výchovy“, jelikož je třeba vycházet z obsahu a smyslu ustanovení, kterým je sledování dodržování práv dětí ve všech typech pobytových zařízení pro děti, přičemž § 29 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nepodmiňuje tuto povinnost orgánu sociálně-právní ochrany tím, že musí jít o děti s nařízenou ústavní či ochrannou výchovou. Orgán sociálně-právní ochrany je tedy povinen sledovat dodržování práv dětí ve všech typech pobytových zařízení pro děti, u kterých je založena jeho místní příslušnost, sleduje jejich duševní a tělesný rozvoj a také to, zda trvají důvody pro setrvání v ústavu a jak se vyvíjí vztahy dětí a jejich rodičů. Toto je povinen činit průběžně, dle potřeby. V případě dětí s nařízenou ústavní výchovou pak návštěvy zaměstnanců obecních úřadů obcí s rozšířenou působností v ústavních zařízeních konkretizuje § 29 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	U dětí umístěných v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc pak ze zdejšího ustanovení vyplývá povinnost zaměstnance obecního úřadu obce s rozšířenou působností navštěvovat dítě umístěné na základě soudního rozhodnutí v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc dle potřeby, nejméně však jednou za 3 měsíce. Půjde tak nejméně, vzhledem k maximálním dobám pobytu, o jednu nebo dvě návštěvy, avšak s ohledem na krizový azylový charakter zařízení bude zpravidla nezbytné těchto dozorových návštěv vykonat více. Záleží samozřejmě vždy na individuální situaci dítěte a jeho rodiny, přičemž orgán sociálně-právní ochrany je povinen tuto situaci vyhodnotit a vypracovat v souladu s § 10 odst. 3 a 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí individuální plán ochrany dítěte. Frekvence návštěv orgánu sociálně-právní ochrany v zařízení bude samozřejmě odrážet opatření přijatá a naplánovaná v tomto individuálním plánu ochrany dítěte. Orgán sociálně-právní ochrany i soudy by se vždy měly snažit o to, aby dítě bylo umístěno v zařízení co nejblíže rodině. To usnadní jak práci s rodinou dítěte a řešení jeho situace, tak návštěvy sociálních pracovníků, rodičů a dalších osob příbuzných či blízkých dítěti v zařízení. Dožádání o provedení návštěvy dítěte může být využíváno jen zcela výjimečně (srov. výklad k § 29), a proto musí návštěvu dítěte v zařízení provést zásadně místně příslušný orgán sociálně-právní ochrany, nejlépe ten zaměstnanec či zaměstnankyně, který/á s rodinou a dítětem od začátku pracuje (klíčový pracovník, případně terénní pracovník spolupracující s klíčovým pracovníkem rodiny) a kterého/kterou dítě zná. 

K odst. 7 písm. b) 
 
	Je-li dítě umístěno v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc z rozhodnutí soudu, platí pro režim návštěv dítěte mimo zařízení obdobně § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Může jít o návštěvu dítěte u rodičů či jiných příbuzných, případně též u nepříbuzných osob. 

	Zákaz pobytu mimo zařízení však nemůže být sankčním opatřením za chování dítěte. Pokud ředitel zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc pobyt dítěte mimo zařízení povolí, nevydává o tom správní rozhodnutí. Avšak v případě zamítnutí žádosti o povolení pobytu dítěte mimo zařízení rozhoduje ve správním řízení a vydává písemné rozhodnutí, ve kterém musí své zamítavé rozhodnutí řádně odůvodnit. Proti takovému zamítavému rozhodnutí je možné podat odvolání, o kterém rozhoduje krajský úřad, v jehož obvodu se nachází adresa sídla zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc (viz § 42a odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Ředitel zařízení vystupuje při rozhodování o pobytu dítěte mimo zařízení, resp. při rozhodování o zamítnutí takového pobytu, jako správní orgán. Blíže k povolování pobytu dítěte mimo zařízení viz komentář k § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

K odst. 7 písm. c) 
 
	Blíže viz komentář k § 29 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

K odst. 8 
 
IX. Náležitosti smlouvy o poskytnutí služby a její ukončování 
 
	Jedním ze způsobů, jak může být dítě do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc přijato, je žádost zákonného zástupce dítěte (k tomu srov. výše výklad k odst. 2). Zákonný zástupce (srov. výklad pojmu výše) v takovém případě musí se zařízením uzavřít písemnou dohodu o umístění dítěte v zařízení, jejíž povinné náležitosti jsou uvedeny v komentovaném ustanovení. Jedná se o podstatné náležitosti tohoto typu smlouvy. Je-li kontrakt stižen vadou v takové podstatné náležitosti, lze mít dohodu za absolutně neplatnou pro rozpor se zákonem a současně pro narušení veřejného pořádku (srov. § 588 obč. zák.). Rozpor se zákonem je při takové vadě zjevný, narušení veřejného pořádku lze pak spatřovat v tom, že by nastolený stav odporoval přísné regulaci uvedeného druhu krizové azylové pobytové služby, když je úmyslem zákonodárce, aby v něm klienti pobývali výlučně za předpokladu splnění zákonných předpokladů umístění (srov. též účel zařízení v odst. 1 a souv.), a současně je třeba vycházet i z ochrany práv dítěte, když péči poskytovanou v zařízení dítěti nelze zásadně považovat za prostor osobní svobody dítěte, neboť je zde i na základě vnitřního řádu [§ 42a odst. 1 písm. i) zák. o soc.-práv. ochraně dětí] vnucován chovancům určitý režim, a to i proti jejich vůli (srov. judikaturu k § 29 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), a i proto je nutné úzkostlivě dbát na legalitu pobytu. Dohodu uzavírá zákonný zástupce s ředitelem zařízení či jeho zástupcem, případně jinou osobou, která je k uzavření takové dohody oprávněna. Pokud druhý z rodičů s umístěním dítěte do zařízení na základě dohody nesouhlasí, je třeba, aby se dohodl s rodičem, který o umístění žádá, případně záležitost řešil soudní cestou. Zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc ani orgán sociálně-právní ochrany nejsou příslušní k rozhodování sporů mezi rodiči, poskytnou však na žádost rodiče pomoc a poradenství [§ 9, § 42a odst. 1 písm. d), h) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. 

	Zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc je povinno přijmout dítě do zařízení, jsou-li splněny podmínky pro umístění, uvedené v § 42 odst. 1, 3 a 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, byť druhý z rodičů s takovým umístěním nesouhlasí. Orgán sociálně-právní ochrany, kterému je opis dohody se zákonným zástupcem zasílán, musí zkontrolovat, zda dohoda obsahuje všechny povinné náležitosti a zda není v rozporu se zákonem. Pokud by tento orgán zjistil, že dohoda není v souladu se zákonem, musí ihned učinit kroky k nápravě, tedy vyrozumět zařízení a požadovat nápravu stavu, jinak by se jednalo o protiprávní umístění dítěte v zařízení; neměl by v takovém případě shledat ani důvodnost pobytu ve smyslu § 42g odst. 1 věta druhá a třetí zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Je-li uplatněn nárok na státní příspěvek podle § 42g a násl. zák. o soc.-práv. ochraně dětí, je orgán rozhodující o tomto příspěvku oprávněn učinit si úsudek, zda se nejedná o absolutně neplatnou smlouvu, a to jako o předběžné otázce podle § 57 odst. 1 písm. c) spr. řádu, bez ohledu na to, že obecní úřad obce s rozšířenou působností konstatoval a žadatel také doložil důvodnost pobytu. 

	Jestliže dojde k umístění dítěte v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc na základě dohody se zákonným zástupcem, jen tato osoba může dohodu změnit a ukončit a jen této osobě by mělo být dítě předáno (nedala-li k takovému úkonu např. plnou moc jiné osobě, nebo neobsahuje-li dohoda o umístění jinou úpravu). Nelze proto akceptovat ukončení dohody druhým rodičem, prarodičem dítěte či jinou osobou. Ukončit pobyt dítěte, které bylo v zařízení umístěno na základě smlouvy uzavírané zákonným zástupcem, je tedy oprávněn pouze zákonný zástupce, jenž dítě do zařízení umístil, a to písemně. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí písemnou formu výslovně nepředepisuje, je však třeba vycházet z § 564 obč. zák., který říká, že písemně uzavřená smlouva může být změněna či zrušena opět pouze písemně. Dohoda o umístění dítěte do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc je soukromoprávní smlouva mezi dítětem zastoupeným zákonným zástupcem a zařízením, na kterou se - pokud zákon o sociálně-právní ochraně dětí neobsahuje něco jiného - použije občanský zákoník. Písemné ukončení pobytu, založeného dohodou se zákonným zástupcem dítěte, je nutné zejména z formálního hlediska, z důvodu právní jistoty všech zainteresovaných subjektů a vypořádání případných vzájemných závazků. Písemným úkonem však nelze podmiňovat předání dítěte oprávněné osobě, tzn. že oprávněnému zákonnému zástupci je nutno dítě na jeho žádost kdykoli vydat, a to i v případě, kdy by dohodu o ukončení pobytu odmítl podepsat, o tom by však měl být proveden záznam ve spisové dokumentaci dítěte podle § 42a odst. 2 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Vedle dohody je obecným důvodem zániku smlouvy (dohody) výpověď, pokud smluvní strany možnost výpovědi v dohodě sjednaly a jsou-li specifikovány podmínky výpovědi, jako jsou např. výpovědní důvody ze strany zařízení a případně též výpovědní doba. Výpověď ze strany zákonného zástupce nelze vázat na konkrétní výpovědní důvody. Zde musí být, je-li výpověď upravena, založena možnost vypovědět dohodu kdykoli i bez uvedení důvodu. Ačkoli úprava výpovědi není uvedena mezi povinnými náležitostmi dohody, je vhodné, aby tato možnost byla upravena, neboť obecná úprava výpovědi závazku podle obč. zák. v § 1999 podvazuje výpověď smlouvy uzavřené na dobu neurčitou tříměsíční výpovědní dobou, která doběhne ke konci kalendářního čtvrtletí, což je úprava pro tento vztah zcela nepoužitelná. Možnost odstoupení od dohody, popř. i smluvní úpravu důvodů pro odstoupení nelze vyloučit, nicméně tento institut má zásadně místo u smluv s „jednorázovým“ plněním, u plnění trvajícího nebo opakovaného (takové představuje i zaopatření a další služby v zařízení) má být smlouva (dohoda) zrušována především výpovědí. Převzetí dítěte z péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc zákonným zástupcem dítěte, aniž by došlo k písemnému ukončení pobytu, je možno z formálního hlediska vyhodnotit jako porušení smlouvy podstatným způsobem (viz § 2002 obč. zák.), neboť podmínkou pro realizaci závazku je předání dítěte do péče zařízení, což je v případě převzetí dítěte zpět do péče vyloučeno (nejde-li pouze o dočasnou krátkodobou návštěvu dítěte, která je v dohodě o umístění dítěte připuštěna, a je-li výslovně uvedeno, že taková návštěva neznamená ukončení pobytu dítěte v zařízení - viz níže). Spíše je však v případě převzetí dítěte z péče zařízení zákonným zástupcem, aniž by došlo k písemnému ukončení pobytu, vhodné na situaci pohlížet jako na prodlení věřitele (§ 1975 obč. zák.: věřitel je v prodlení, nepřijal-li řádně nabídnuté plnění nebo neposkytl-li dlužníku součinnost). S prodlením věřitele obč. zák. spojuje možnost odstoupení od smlouvy (srov. § 1977). 

	Nejvhodnější řešení však představuje v takovém případě posouzení případu jako následné nemožnosti plnění (§ 2006 obč. zák.), v jejímž důsledku závazek zaniká. Péče o dítě je osobním právem, jehož se nelze vzdát, nelze tudíž konstruovat smluvní povinnost zákonného zástupce odevzdat a ponechat dítě v péči zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Předmětem dohody je tak na straně jedné závazek zařízení poskytnout dítěti péči, zaopatření a další služby (§ 42a odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), na straně druhé povinnost zákonného zástupce za tuto službu uhradit ošetřovné [§ 42 odst. 8 písm. i) zák. o soc.-práv. ochraně dětí], příp. dodržovat další povinnosti, vyplývající ze smluvního souhlasu zákonného zástupce s aplikací vnitřního řádu na pobyt dítěte, byl-li s ním seznámen [§ 42 odst. 8 písm. g) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. Předání dítěte do péče zařízení a ponechání v jeho péči je však nutnou podmínkou pro plnění dohody, bez níž je plnění nemožné. Rozhodujícím okamžikem pro konstatování zániku dohody je zde okamžik, kdy zřizovatel, resp. pracovník zařízení zjistí nebo má či může zjistit, že zákonný zástupce s dalším umístěním dítěte nepočítá (tedy kdy došlo k následné nemožnosti plnění na straně zařízení způsobené překážkou na straně zákonného zástupce), aniž podepsal ukončení pobytu (nebo je podepsat odmítl). Takový okamžik pravidelně nastane již při převzetí dítěte zákonným zástupcem. Jinak zpravidla tehdy, kdy pracovník zařízení zákonného zástupce kontaktuje a zjistí, že dítě do péče zařízení nebude navráceno, příp. kdy se zákonného zástupce na jím uvedené spojení nezdaří kontaktovat. Tímto okamžikem je zařízení zproštěno povinnosti dítě na základě dříve uzavřené dohody zaopatřovat a zákonný zástupce je zproštěn povinnosti hradit smluvní ošetřovné. Tímto okamžikem také zaniká nárok na státní příspěvek podle § 42g a násl. zák. o soc.-práv. ochraně dětí, pokud byl přiznán. 

	Pokud by měl být dítěti umístěnému do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc na základě dohody se zákonným zástupcem umožněn krátkodobý přechodný pobyt mimo zařízení (návštěva u rodiče, který dohodu neuzavíral, či u jiné příbuzné osoby apod.), musí takovou možnost dohoda o umístění dítěte obsahovat a každému takovému pobytu musí samozřejmě předcházet souhlas zákonného zástupce, jenž dítě do zařízení umístil. Bez souhlasu zákonného zástupce s konkrétním pobytem dítěte mimo zařízení nelze pobyt mimo zařízení vůbec uskutečnit, neboť § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nelze aplikovat na smluvní pobyt. 

	Pokud by možnost krátkodobého pobytu dítěte mimo zařízení nebyla v dohodě o umístění dítěte vůbec sjednána, bylo by nutné brát odchod dítěte ze zařízení fakticky jako ukončení jeho pobytu, byť by k ukončení nedošlo řádně písemnou formou. Je vyloučeno, aby zákonný zástupce souhlasil zároveň s pobytem dítěte v zařízení a zároveň s jeho pobytem mimo toto zařízení, aniž by bylo v dohodě specifikováno, že pobyt dítěte v zařízení trvá i přes krátkodobou návštěvu dítěte u rodiče či jiné příbuzné osoby. Jen v případě, že taková možnost specifikována je, je zařízení povinno, resp. oprávněno, dítě po návratu z návštěvy opět přijmout k pobytu a zabezpečovat jeho pobyt a péči o něj. Jinak by však musela být uzavřena dohoda nová. Aby se předešlo komplikacím s umožňováním návštěv dětí umístěných v zařízení na základě smlouvy uzavírané zákonným zástupcem, je proto jednou z jejich povinných náležitostí vymezení způsobu styku dítěte s dalšími osobami a vymezení okruhu těchto osob. 

K odst. 9 
 
X. Povinnost poskytovatele zajistit nepřetržitý provoz 
 
	Smysl a účel zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc si žádá poskytování služeb v nepřetržitém provozu. Zařízení tedy musí být připraveno přijmout dítě např. i v noci či o víkendu a umístěným dětem musí pobyt, péči a další služby poskytovat 24 hodin denně 365 dní v roce. I v případě, že jsou děti např. na víkendovém či prázdninovém pobytu mimo zařízení, musí být na adrese zařízení vždy zajištěna služba, která by přijímala nové děti a zabezpečovala chod zařízení, který nemusí být nutně spojen s faktickým pobytem dětí (např. poskytování pomoci a poradenství rodičům nebo osobám odpovědným za výchovu dítěte atd.). 

K odst. 10 
 
XI. Okamžitá pomoc nezletilým cizincům bez doprovodu 
 
	Zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc je povinno postarat se též o děti-cizince, kteří na území České republiky pobývají bez doprovodu zákonného zástupce, požádá-li o to obecní úřad, resp. obecní úřad obce s rozšířenou působností. Pokud je takový nezletilý cizinec bez doprovodu na našem území nalezen, je obecní úřad podle § 37 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí povinen učinit opatření na jeho ochranu. Situaci dítěte je třeba řešit s obecním úřadem obce s rozšířenou působností příslušným podle místa, kde se dítě nachází. Tento úřad pak podniká kroky v součinnosti s cizineckou policií, snaží se nalézt příbuzné dítěte a vyřešit jeho pobytový status. Nezletilý cizinec bez doprovodu může být dle uvážení příslušného orgánu sociálně-právní ochrany umístěn rozhodnutím soudu do péče fyzické osoby či ústavního zařízení, a požádá-li o mezinárodní ochranu, pak do azylového zařízení. Pokud je o to zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc obecním úřadem či obecním úřadem obce s rozšířenou působností požádáno, zajišťuje uspokojení základních potřeb nezletilého cizince. Obecní úřad obce s rozšířenou působností tu vystupuje jako veřejný poručník nezletilého cizince bez doprovodu ve smyslu § 17 písm. b), tedy je oprávněn uzavřít jménem nezletilého dohodu o umístění v zařízení podle odst. 8. 

K odst. 11 
 
XII. Evidence chovanců 
 
	Zdejší ustanovení ukládá zřizovateli zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc povinnost vést evidenci dětí (tj. rejstřík), které byly do zařízení přijaty. Evidence obsahuje jakožto povinné náležitosti jméno a příjmení dítěte, pokud jsou známy, a datum narození (případně alespoň přibližný věk), datum jeho přijetí do zařízení, záznam o splnění povinnosti dle § 10 odst. 4 věta třetí zák. o soc.-práv. ochraně dětí (tedy ohlášení přijetí dítěte bez zbytečného odkladu příslušnému orgánu sociálně-právní ochrany) a datum a čas propuštění dítěte ze zařízení. Nejsou-li některé údaje v době přijímání dítěte do zařízení známy, doplní je zřizovatel zařízení ihned poté, kdy jsou tyto informace zjištěny. Obdobné informace je povinno vést i samotné zařízení, které také vede podrobnou spisovou dokumentaci dítěte (viz § 42a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

K odst. 12 
 
XIII. Zvláštní oznamovací povinnost poskytovatele o přijetí dítěte 
 
	Neprodleně po přijetí dítěte do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc je zařízení povinno ohlásit přijetí dítěte jednak zřizovateli a jednak příslušnému orgánu sociálně-právní ochrany. Místně příslušným orgánem je obecní úřad obce s rozšířenou působností podle místa trvalého pobytu dítěte, pokud trvalý pobyt dítěte není znám nebo se jedná o osobu mající trvalý pobyt mimo území České republiky, ohlásí zařízení přijetí dítěte obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu se dítě (a tedy i zařízení) nachází [viz § 61 odst. 3 písm. a), § 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. Pokud je dítě do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc umístěno podle § 42 odst. 2 písm. a) a b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, obecní úřad obce s rozšířenou působností je již zpravidla o situaci dítěte a jeho rodiny informován. Pokud však o umístění dítěte do zařízení požádá zákonný zástupce dítěte či samo dítě, je nutné, aby byl orgán sociálně-právní ochrany informován co nejdříve, neboť musí provést základní vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny a dle tohoto vyhodnocení následně přijmout příslušná opatření. Vzhledem k tomu, že dle odst. 1 jsou do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc přijímány děti, které se ocitly bez jakékoli péče, jejichž život či příznivý vývoj jsou vážně ohroženy, děti, které se ocitly bez péče přiměřené jejich věku, děti tělesně nebo duševně týrané, zneužívané či zanedbávané, případně děti, které se ocitly v situaci, kdy jsou ohrožena závažným způsobem jejich základní práva, půjde vždy o ohrožené děti ve smyslu § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí (ledaže by umístění, v úvahu tu prakticky přichází jen dohoda se zákonným zástupcem, bylo protiprávní), a tedy děti, u kterých bude orgán sociálně-právní ochrany stanovovat správní dohled, provádět podrobné vyhodnocení jejich situace a vypracovávat individuální plán ochrany dítěte. Pokud by (např. na žádost zákonného zástupce dítěte) bylo přijato do zařízení dítě, které není ohrožené, nebyl by dodržen účel a smysl poskytování péče zařízením a takové dítě je z pohledu veřejného práva v zařízení umístěno protiprávně (v rozporu s účelem zařízení, který je stanoven donucujícím způsobem v odst. 1). Vždy je tedy nutné, aby orgán sociálně-právní ochrany co nejdříve věděl o přijetí dítěte do zařízení a mohl rodině nabídnout adekvátní pomoc a poradenství tak, aby se dítě do rodiny mohlo v co nejbližší době navrátit, případně aby se jeho situace vyřešila jiným způsobem. 

Související ustanovení: 

 § 6 - pojem ohroženého dítěte, § 10 odst. 4 - všeobecná oznamovací povinnost, § 13a - soudní výchovná opatření dočasného umístění dítěte v zařízení, § 15 - zajištění neodkladné - okamžité péče, § 16 - podání návrhu na vydání "rychlých" předběžných opatření, 

§ 27a - pěstounská péče na přechodnou dobu, 

 § 29 - sledování výkonu ústavní výchovy a ochranné výchovy, § 30 - pobyt dítěte mimo ústav, § 37 - poskytování sociálně-právní ochrany nezletilým cizincům bez doprovodu rodičů nebo jiných odpovědných osob, § 39 - výčet typů zařízení, 

§ 42 - účel zařízení, okruh oprávněných osob a další základní ustanovení, 

 § 42a - základní činnosti při poskytování služby, § 42b - ošetřovné, § 42c - výše ošetřovného a její krácení, § 42d - částečné nebo úplné osvobození od povinnosti hradit ošetřovné, § 42e - ošetřovné vyměřené ze sirotčího důchodu, § 42f - splatnost, § 42g - vznik a trvání nároku na státní příspěvek, § 42h - splatnost a platební podmínky, § 42i - formální předpoklady pro vznik nároku na příspěvek a jeho výplatu, § 42j - zánik nároku na státní příspěvek, § 42k - ohlašování jiných změn než změn v počtu chovanců, § 42l - řízení o státním příspěvku, § 42m - pověřenec zřizovatele ve věcech státního příspěvku, § 42n - změny nároku v důsledku změn počtu chovanců a jejich oznamování, § 43 - výchovně rekreační tábory pro děti, § 48 - výkon sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, § 49 - vydávání pověření, § 49a - odborná způsobilost pro poskytování sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, § 50 - odnětí pověření, § 50a - inspekce kvality sociálně-právní ochrany, § 58b odst. 3 - zmocňovací ustanovení, 

§ 59 a násl. - přestupky, 

 § 61 - místní příslušnost 

Související předpisy: 

 čl. 32 odst. 4 Listiny, 

 § 971 odst. 2, § 564, § 877, § 1975, § 1977, § 2002, § 2006 obč. zák. 

Literatura:

Barvíková, J., Paloncyová, J., Machová, J. Zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc - umísťování dětí, podmínky péče o děti, financování provozu. Praha: Výzkumný ústav práce a sociálních věcí, 2012. 
 
Hrušáková, M. a kol. Zákon o rodině, komentář. 4. vydání. Praha: C. H. Beck, 1998. 

Novotná, V., Burdová, E. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí. Komentář. 3. aktualizované a doplněné vydání. Praha: Linde, 2007. 

Metodické doporučení MPSV č. 1/2011 k některým otázkám spojeným s provozem a financováním zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc ze dne 11. února 2011. 
Stanovisko MPSV k posuzování důvodnosti umístění dítěte v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc podle § 42g odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí ze dne 17.10.2007 č. j. 2007/68229-24. 
Stanovisko MPSV k umisťování dětí do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc ze dne 19.9.2006, č.j. 2006/56857-24. 
Stanovisko MPSV k možnosti návštěv dětí v domácnosti zaměstnankyň a zaměstnanců zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc ze dne 29. června 2011 č. j. 2011/51046-21. 
Stanovisko MPSV k povolování návštěv dětí umístěných v ústavním zařízení a v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc soudním rozhodnutím ze dne 21. října 2011 č. j. 2011/79019-214. 
Stanovisko MPSV k možnosti zákazu a omezení návštěv rodičů u dětí umístěných v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc ze dne 8. února 2012 č. j. 2012/12356-214. 
 
 § 42a 

(Základní činnosti a práva a povinnosti stran právního poměru při poskytování služby) 
JUDr. Zuzana Zárasová 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 134/2006 Sb.: - shodně s § 42. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: K odst. 1 písm. h): Zařízením pro děti vyžadující okamžitou pomoc se nově ukládá povinnost spolupracovat s rodinou dítěte a poskytovat této rodině pomoc při vyřizování a zajišťování záležitostí týkajících se dítěte. Tato povinnost spolupráce je důležitá pro co nejrychlejší návrat dítěte zpět do rodiny, pokud zařízení zajistí např. nácvik rodičovských kompetencí a dalších dovedností, významně tím může rodině pomoci. 

	K odst. 3: V platném znění § 42 zákona č. 359/1999 Sb. absentuje úprava práv a povinností ředitele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Z tohoto důvodu vznikají opakované kolizní situace a střety mezi zařízeními a rodiči, orgány sociálně-právní ochrany dětí nebo soudy, kterým je nutno předejít zakotvením jasného vymezení práv a povinností ředitele zařízení. Úprava práv a povinností ředitele zařízení se navrhuje stanovit obdobně jako pro ředitele zařízení pro výkon ústavní výchovy podle ustanovení § 23 a § 24 zákona č. 109/2002 Sb., o výkonu ústavní výchovy nebo ochranné výchovy ve školských zařízeních. 

	K odst. 4: Dále dochází ke změně v tom směru, že ředitel zařízení bude podle správního řádu rozhodovat o právech a povinnostech v oblasti státní správy sociálně-právní ochrany, půjde-li o případ zamítnutí žádosti rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte o povolení pobytu mimo zařízení (tzv. propustku) [tzn., že vydá správní rozhodnutí podle správního řádu]. Režim povolování pobytu dětí mimo zařízení je upraven shodně s povolováním návštěv dětí mimo školské ústavní zařízení. Je žádoucí, aby režim povolování návštěv byl shodný u všech typů pobytových zařízení, rozdíl mezi [školským] ústavním zařízením [domovem pro osoby se zdravotním postižením] a zařízením pro děti vyžadující okamžitou pomoc, jakožto druhy náhradní [institucionální] péče, jsou z pohledu možnosti styku dětí s rodiči nepodstatné, jsou-li vůbec nějaké. 

	K odst. 7 - 9: Stanovují se pravidla, za jakých podmínek lze přemisťovat dítě do jiného zařízení, kdy je zapotřebí souhlasu příslušného orgánu k tomuto přemístění a důvody, pro které lze dítě z jednoho zařízení do druhého zařízení přemístit. Režim možného přemístění dítěte do jiného zařízení je rozlišován podle právního titulu, na základě kterého je dítě do zařízení umístěno. Stanovení těchto pravidel je důležité proto, aby nedocházelo k svévolnému přemisťování dětí mezi zařízeními, zejména aby děti nebyly přemisťovány daleko od rodičů či jiných příbuzných. V krizových situacích je možné dítě přemístit ihned, avšak je nutné o tom neprodleně informovat příslušné osoby a orgán sociálně-právní ochrany dětí, případě soud. Shodně se postupuje v případech přemístění dítěte do jiného pracoviště téhož zařízení. 

Přehled výkladu: 
 
I. Základní činnosti při poskytování služby „zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc“ 
 
II. Evidence zařízení a osobní spisová dokumentace klientů (záznamy o poskytování služby) 
 
III. Oprávnění a povinnosti ředitele jako správního orgánu; organizace a řízení 
 
IV. Základní materiálně technický standard 
 
V. Přemísťování chovanců do jiného zařízení téhož poskytovatele 
K odst. 1 
 
I. Základní činnosti při poskytování služby „zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc“ 
 
	Zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc neposkytují dětem jen základní zaopatření v podobě ubytování, stravy a ošacení, ale zabezpečují též výchovnou péči, podmínky pro zájmovou činnost, pomoc při přípravě dětí do školy atd. Zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc by měla vytvářet podmínky pro individualizovanou péči o umístěné děti, k čemuž má přispět také kapacitní omezení a omezení počtu dětí na jednu pečující osobu (viz § 42 odst. 3 a 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Péče o děti by neměla spočívat jen v dohledu nad svěřenými dětmi, ale především ve vzájemné a vědomé interakci pečovatele a dětí. Měl by být také podporován sociální kontakt dětí s běžným prostředím, aby nedošlo k izolaci dětí od okolního světa. Proto je třeba podporovat docházku dětí umístěných v zařízení (zvláště je-li předpoklad, že v zařízení setrvají po dobu překračující krizové poskytnutí okamžité pomoci v řádu dnů) do běžné sítě školských zařízení, kroužků a zájmových aktivit mimo zařízení. 

	Jelikož do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc jsou umisťovány děti v nelehké životní situaci, často zanedbávané, týrané či jinak ohrožené, je nutností zabezpečit jim odborné poradenství a pomoc, aby se zmírnila jejich traumata a vyřešila co nejdříve jejich nelehká situace. Proto zařízení musí dětem zajišťovat poskytnutí zdravotních služeb (mít domluvenu lékařskou péči pro umístěné děti u lékaře v blízkém okolí a v případě potřeby zajistit též odborná vyšetření), dále je zařízení povinno poskytovat dětem odbornou péči pomocí sociálního pracovníka a psychologa. Služby dětského psychologa je možné zajistit též externě, obdobně jako je tomu u dětského lékaře, psychiatra a dalších zdravotnických profesí, avšak sociální pracovník musí působit přímo v samotném zařízení. Jde o jeden ze standardů sociálně-právní ochrany podle prováděcí vyhlášky č. 473/2012 Sb. (standard 6b: „Zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc má kromě zaměstnanců zajišťujících osobní péči o děti vždy v pracovním poměru v rozsahu úvazku 1,0 sociálního pracovníka minimálně na každých 10 umístěných dětí, který splňuje podmínky odborné způsobilosti stanovené zákonem o sociálních službách.“). Sociální pracovník zařízení neposkytuje své služby jen umístěným dětem, ale též jejich rodičům, resp. osobám odpovědným za výchovu, a dalším osobám dítěti příbuzným a blízkým. Je třeba připomenout, že zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc je zařízením sociálně-právní ochrany, proto by sociální práce s dětmi a jejich rodinami měla být významnou součástí chodu zařízení. Sociální pracovník zařízení by měl spolupracovat s orgánem sociálně-právní ochrany jak na vyhodnocování situace dítěte a jeho rodiny, tak na tvorbě a naplňování individuálního plánu ochrany dítěte. Rodině umístěného dítěte by zařízení mělo pomoci při vyřizování záležitostí týkajících se dítěte (např. pomoc se zajištěním sociálních dávek, úředních záležitostí, jako je trvalý pobyt, doklady apod.), zařízení by mělo buď samo, či prostřednictvím jiné organizace zajistit terapii, nácvik rodičovských a dalších dovedností, a to ve spolupráci s orgánem sociálně-právní ochrany a v souladu s individuálním plánem ochrany dítěte. Proto je důležité, aby zařízení zaměstnávalo odborníka s přehledem o možnostech poskytování uvedených služeb v okolí a také, aby dítě bylo umístěno v zařízení v blízkosti své rodiny. 

	Dokumentem, který je zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc povinno vydat, je vnitřní řád zařízení. Vnitřní řád blíže upravuje provoz a chod každého zařízení tak, aby umístěné děti, jejich rodiče a další osoby dětem příbuzné a blízké disponovali potřebnými informacemi. Tato úprava samozřejmě není vhodná, neboť vnitřní řád je obecným dokumentem, který je typický pro ústavní formy poskytovaných služeb. Vnitřní řád by měl obsahovat nejen např. kontaktní údaje na zřizovatele a odpovědné zaměstnance, údaje o kapacitě zařízení (která nemusí vždy dosahovat maximálních 28 lůžek a její nižší vymezení je tak jistě i žádoucí) a jeho případném zaměření, kterým je namístě rozumět podrobnější vymezení cílové skupiny dle specifických potřeb nebo též např. věku uživatelů služby, o možnostech umístění dětí (právních titulech), ale i o vnitřním uspořádání a režimu v zařízení, jakým způsobem je možné podat stížnost na postup zaměstnanců zařízení a jaký je postup pro vyřizování stížností (tím je proveden standard 14a), údaje o tom, kde je dětem zajišťována zdravotní péče, údaje o školských zařízeních, kam umístěné děti dochází a nabídku odborných služeb a pomoci, které zařízení rodině může poskytnout. Vnitřní řád by měl upravovat režim návštěv dětí v zařízení, a to co nejšířeji a samozřejmě s ohledem na program dětí, ale též s ohledem např. na dostupnost zařízení veřejnou dopravou atp. Vnitřní řád by měl také blíže vymezit i režim povolování návštěv dětí u rodičů či jiných osob. Tento dokument by pak měl být veřejně přístupný a rodiče či jiné osoby odpovědné za výchovu, a samozřejmě s ohledem na věk i samotné děti, by s ním měli být podrobně seznámeni. Obsah vnitřního řádu se může částečně krýt se standardy sociálně-právní ochrany, přičemž ve standardech je možné na vnitřní řád odkázat. Výše zmíněná nevhodnost spočívá v tom, že režim zacházení s chovancem je tu tak regulován donucujícím obecným způsobem, ačkoli otázky péče o konkrétní dítě a rozsah a formy poskytování pomoci tomuto dítěti a jeho osobám blízkým nelze dost dobře podřizovat nějakým mechanickým vnějším pravidlům („vnitřnímu řádu“), ale je třeba je odvozovat od potřeb dítěte, jak je vyjadřuje v obecnějším rozsahu individuální plán ochrany dítěte, a jak by je ve vztahu k poskytování služby konkrétnímu uživateli služeb zařízení (dítěti a jeho blízkým osobám) měl konkretizovat individuální plán poskytování služby, zpracovaný poskytovatelem. 

K odst. 2 
 
II. Evidence zařízení a osobní spisová dokumentace klientů (záznamy o poskytování služby) 
 
	Zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, stejně jako zřizovatel zařízení (viz § 42 odst. 11 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) jsou povinni vést evidenci dětí, které jsou v daném zařízení umístěny. Zařízení samozřejmě v souladu se svým účelem a činností má listiny a vede i další záznamy týkající se umístěných dětí uvedené v písm. b), jako jsou právní tituly umístění do zařízení (dohoda se zákonným zástupcem o umístění dítěte do zařízení, žádost orgánu sociálně-právní ochrany o umístění dítěte, soudní rozhodnutí), doklady související s nárokem na státní příspěvek (např. doklad o vyslovení důvodnosti pobytu dítěte umístěného na žádost zákonného zástupce), doklady související s pobytem dítěte mimo zařízení (souhlas orgánu sociálně-právní ochrany nebo zákonného zástupce), záznamy o lékařských úkonech, které dítě v péči zařízení podstoupilo, záznamy o spolupráci s orgánem sociálně-právní ochrany, záznamy související s naplňováním individuálního plánu ochrany dítěte atd. O obsahu spisové dokumentace i evidence dětí jsou pracovníci poskytovatele povinni zachovávat mlčenlivost podle § 57 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a se spisovou dokumentací zařízení poskytovatel zachází v souladu se zákonem č. 101/2002 Sb., o ochraně osobních údajů a o změně některých zákonů. Ve vnitřním řádu zařízení, resp. ve standardech sociálně-právní ochrany, by zařízení mělo mít zpracována bližší pravidla pro nahlížení do spisové dokumentace a pořizování kopií ze spisu a pravidla pro odmítnutí žádosti o nahlédnutí do spisu vedeném o dítěti, přičemž přiměřenou inspiraci lze najít v ustanovení upravujícím nahlížení do spisové dokumentace vedené orgány sociálně-právní ochrany dětí (§ 55 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Vždy je však třeba vycházet z minima daného § 12 zákona č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů, podle kterého subjekt, o kterém jsou údaje zpracovávány, může požádat o informace ohledně údajů, které jsou o něm vedeny. Musí mu být zejména sděleno, jaké údaje jsou o něm vedeny a za jakým účelem. Jménem dítěte tato práva uplatňuje také zástupce dítěte, ať již zákonný, tak jmenovaný, a to buď výlučně, jde-li o malé děti, příp. vedle dítěte, které je již způsobilé uplatňovat takové právo i samo (srov. výklad k § 2 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Pokud jde o správní řízení, které vede ředitel zařízení (např. zamítnutí žádosti o pobyt dítěte mimo zařízení nebo o příspěvku na úhradu pobytu a péče), platí o nahlížení do dokumentace správní řád (§ 38). 

	Podle § 29 odst. 3, 7 zák. o soc.-práv. ochraně dětí má zaměstnanec obecního úřadu obce s rozšířenou působností, případně zaměstnanec krajského úřadu nebo zaměstnanec zařazený k výkonu práce na MPSV, právo nahlížet do spisové dokumentace vedené o dítěti a má právo hovořit s dítětem bez přítomnosti dalších osob, zejména zaměstnanců zařízení (§ 29 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, byť uvedené nadpisem „Sledování ústavní a ochranné výchovy“, se podle jeho odst. 1 vztahuje na sledování dodržování práv dětí nejen ve školských zařízeních, ale též v domovech pro osoby se zdravotním postižením, dětských domovech pro děti do 3 let věku a obdobných zařízeních (ústavech, tedy též v zařízeních pro děti vyžadující okamžitou pomoc - viz komentář k § 29). Podle odst. 3 písm. b) bod 5 je navíc ředitel zařízení povinen podávat informace o dítěti orgánům sociálně-právní ochrany na jejich žádost. Dalším ustanovením, které má bezprostřední vztah k nakládání se spisovou dokumentací v zařízení a k oprávnění některého z orgánů sociálně-právní ochrany požadovat její předložení, je § 49 odst. 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, upravující kompetenci k výkonu kontroly nad poskytováním služeb v rámci pověření. Současně však platí, že obecní úřad obce s rozšířenou působností podle § 51 odst. 4 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí poskytuje pověřené osobě, tedy též zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, údaje potřebné pro poskytování sociálně-právní ochrany. Vzájemné poskytování údajů mezi orgány sociálně-právní ochrany a zařízeními pro děti vyžadující okamžitou pomoc je důležité pro spolupráci orgánů a zařízení, zejména v souvislosti s vyhodnocováním situace dítěte a jeho rodiny a vypracováním a naplňováním individuálního plánu ochranu dítěte. 

K odst. 3 
 
III. Oprávnění a povinnosti ředitele jako správního orgánu; organizace a řízení 
 
	Obdobně jako je tomu v § 23 a § 24 zák. č. 109/2002 Sb., jsou ve zdejším ustanovení explicitně stanovena určitá oprávnění a uloženy povinnosti řediteli zařízení tak, aby se předešlo případným kompetenčním nedorozuměním a kolizím. Ředitel zařízení v této souvislosti vystupuje poněkud nepatřičně (ovšem stejně, jako v případě ústavních zařízení školských) jako správní úřad, vzhledem k preferovanému smluvnímu charakteru poskytování pobytové služby však pouze v tom případě, kdy dítě do péče zařízení svěřil soud. 

	Ředitel zařízení může zakázat nebo přerušit probíhající návštěvu rodičů či jiných osob v zařízení, pokud se tyto osoby chovají nevhodně, např. jsou-li pod vlivem alkoholu nebo pokud jsou agresivní. Zákon toto oprávnění ředitele logicky vztahuje pouze na rodiče či jiné návštěvy dětí, které jsou v zařízení umístěny na základě rozhodnutí soudu. Pokud se však zjevně nevhodně chová návštěva dítěte umístěného v zařízení na základě jiného právního titulu, musí mít i v takovém případě ředitel zařízení právo, resp. povinnost zasáhnout, zvláště pokud by chování návštěvy ohrožovalo děti či personál zařízení, přičemž takové právo ale musí být odvozeno ze smluvního vztahu (nejen dohoda podle § 42 odst. 8 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, ale i souhlas s pobytem podle odst. 6 cit. ustanovení zakládají smluvní vztah), nebo obecně ze soukromého práva. V případě umístění dítěte, které nenařídil soud, totiž nemůže ředitel vystupovat jakkoli vrchnostensky ve vztazích s tímto dítětem souvisejících a svou "kompetenci" odvozuje vždy toliko od souhlasu oprávněného zástupce takového dítěte, zpravidla rodiče; realizuje v zastoupení zřizovatele stejná soukromoprávní oprávnění a odpovědnost jako jakákoli jiná osoba, které oprávněný zástupce dítěte svěří jeho péči, popřípadě další otázky s tím spojené podle § 881 obč. zák. Ve vnitřním řádu zařízení, resp. ve standardech kvality výkonu sociálně-právní ochrany (a tím tak také v dohodě se "zákonným", tj. oprávněným, zástupcem dítěte), by měly být vymezeny bližší podmínky pro návštěvy rodičů či jiných osob v zařízení a takové krizové situace, jako je nevhodné chování návštěvy, které ohrožuje děti a/či personál zařízení, včetně předpokládaného řešení krizových situací ze strany zařízení. Rodiče, kteří umístí své dítě do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc na základě dohody, musí být seznámeni s vnitřním řádem zařízení, resp. veřejně dostupnými standardy, kde jsou podmínky návštěv v zařízení i možnost přerušení návštěvy z důvodu nevhodného chování popsány, a musí na tyto podmínky v dohodě přistoupit nebo je, a to i ve vztahu k režimu návštěv třetích osob za dítětem v zařízení, ujednáním v dohodě modifikovat či vyloučit. Je samozřejmě subjektivní otázkou, které chování je již nevhodné a které ještě tolerovatelné. Zákaz konkrétní návštěvy by měl přijít pouze v případě, že chování rodiče či jiné osoby na návštěvě je zjevně nevhodné, tedy o nevhodnosti takového chování není pochyb. Ředitel zařízení či personál se samozřejmě mohou domnívat, že např. vulgární mluva je chováním nevhodným a na výchovu dítěte nepůsobí příznivě, mohou na to rodiče upozornit, avšak těžko si představit, že bude návštěva ze zařízení pro takový důvod vykázána. 

	Je zřejmé, že ředitel zařízení může zakázat výlučně již probíhající návštěvu, pokud vyhodnotí, že se rodič či jiná osoba chovají nevhodně, což nepříznivě působí na výchovu dětí. Jde tedy o jednorázový zákaz konkrétní návštěvy díky konkrétnímu chování rodiče či jiné osoby, která přišla navštívit dítě do zařízení. Nelze však připustit zákaz návštěv do budoucna, jelikož právo na styk rodiče s dítětem může být omezeno jen a pouze rozhodnutím soudu. Zákaz styku s dítětem je vážným zásahem do práv rodiče a výrazným omezením jeho rodičovské odpovědnosti, stejně tak jde o podstatný zásah do práv dítěte. Proto pokud ředitel zařízení vyhodnotí, že se rodič opakovaně chová nevhodným způsobem, což dítě svěřené do péče zařízení rozhodnutím soudu ohrožuje a/či traumatizuje, a proto by bylo vhodné omezit či zakázat styk rodiče s dítětem do budoucna může sám ředitel zařízení dát příslušnému soudu podnět k úpravě styku rodičů nebo jiných osob s dítětem v zařízení, o čemž musí vyrozumět místně příslušný orgán sociálně-právní ochrany [viz písm. b) bod 4]. 

	Pokud existuje podezření, že dopis či balíček, který je dítěti do zařízení poslán, obsahuje závadný obsah, může být ředitel přítomen otevření takové zásilky, a je-li skutečně zjištěn závadný obsah, může jej ředitel zařízení uschovat a předat ho dítěti případně až v den, kdy dítě opouští zařízení. Jde o zásah do soukromí dítěte a do listovního tajemství, který je však odůvodněn obavou o zdraví a/či bezpečnost dítěte. Musí však být prokazatelně splněna podmínka důvodného podezření na závadný obsah zásilky, tedy např. již v minulosti došlo ze strany konkrétního odesilatele k zaslání např. cigaret, alkoholu, třaskavin či pornografických časopisů dítěti do zařízení apod. Ředitel zařízení musí také vyhodnotit, zda zasláním nebezpečného či ohrožujícího materiálu nemůže být naplněna skutkové podstata trestného činu (může jít např. o ohrožování výchovy dítěte, podání alkoholu dítěti nebo šíření toxikomanie). Pak by bylo namístě ohlásit zásilku na Policii ČR. O závadném obsahu zásilky a jejím uschování je třeba provést záznam do spisové dokumentace dítěte. 

	Z důvodu bezpečnosti může dítě umístěné v zařízení uschovat cenné předměty či větší finanční částku u ředitele zařízení, o čemž je proveden zápis ve spisové dokumentaci dítěte, podepsaný ředitelem zařízení, dalším odborným zaměstnancem zařízení a dítětem (ovšem je-li schopno psát). Zápis obsahuje též důvody takové dočasné úschovy. Do dočasné úschovy však může ředitel zařízení zajistit také předměty ohrožující výchovu, zdraví či bezpečnost umístěných dětí (tedy např. kapesní nůž, cigarety, časopisy nevhodného obsahu, které byly u dětí nalezeny. Opět se o tom provede zápis obsahující důvody a podpisy ředitele, zaměstnance zařízení a dítěte, u kterého byly předměty nalezeny. Přijetím věci do úschovy přebírá na sebe zařízení jednáním ředitele všechny povinnosti schovatele podle obecných předpisů. Nejpozději v den odchodu dítěte ze zařízení jsou dítěti nebo zákonnému zástupci uschované předměty navráceny, o čemž by měl být opět proveden písemný zápis, byť to zákon přímo nestanovuje (avšak jedná se o ochranu schovatele), obsahující datum a čas předání předmětů dítěti a podepsaný opět ředitelem zařízení, zaměstnancem zařízení a samotným dítětem. 

	V ustanovení bodu 4 nacházíme legislativně-technickou chybu, neboť ustanovení předpokládá, že ředitel zařízení může dítěti povolit cestovat bez dozoru mimo zařízení do místa pobytu rodičů či jiných fyzických osob dětem umístěným do zařízení na základě právního titulu podle § 42 odst. 2 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tedy dětem umístěným na žádost obecního úřadu obce s rozšířenou působností. V původním návrhu novely zákona č. 401/2012 Sb., před změnami provedenými na základě připomínek Legislativní rady vlády, zde však byl odkaz na ustanovení § 42 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí (nyní odst. 7), tedy na právní titul umístění soudním rozhodnutím. Na základě připomínky byl odkaz proveden pomocí § 42 odstavce druhého, který vymezuje jednotlivé právní tituly umístění dítěte do zařízení, avšak místo § 42 odst. 2 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí bylo nesprávně použito odkazu na písm. b). Uvedené ustanovení o možnosti cestovat bez dozoru mimo zařízení na návštěvu za rodiči či jinými fyzickými osobami se tedy z logiky věci týká dětí umístěných do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc na základě soudního rozhodnutí. Samozřejmě může bez dozoru cestovat i dítě umístěné do zařízení na žádost zákonného zástupce, pokud se tak ředitel se zákonným zástupcem na takovém řešení domluví (nejlépe konkrétním ujednáním již v písemné dohodě o umístění dítěte samé či jejím písemném dodatku), a po souhlasu příslušného orgánu sociálně-právní ochrany a rodiče či jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte, která udělila souhlas s umístěním dítěte podle § 42 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, též dítě umístěné v zařízení na žádost orgánu sociálně-právní ochrany či na svou vlastní žádost. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí neobsahuje žádnou věkovou hranici, od které by dětem bylo možné takovou cestu povolit (na rozdíl od zák. č. 109/2002 Sb., který obsahuje obdobné ustanovení pro děti starší 15 let). Je tedy na řediteli zařízení, aby zvážil vyspělost i dítěte mladšího 15 let a jeho schopnost cestovat bez dozoru do místa pobytu rodičů či jiných osob, u kterých má pobývat na návštěvě. Mladistvého (dospělého nezletilého) v zařízení nelze držet násilím nebo pod jeho pohrůžkou vůbec; osoba tohoto věku může zařízení opouštět zcela volně mimo jakýkoli „povolovací režim“. 

	Ředitel zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc může dítě, které je v zařízení umístěno, zastoupit v běžných záležitostech. Ačkoli právě zde by bylo namístě omezit uvedené oprávnění výlučně k zastupování dítěte umístěného v zařízení soudně, zákon tak explicitně nečiní. Je-li však dítě umísťováno do zařízení na základě dohody s oprávněným zástupcem dítěte, je proto nezbytné ze strany zákonného zástupce vystavit řediteli plnou moc. Při uzavírání dohody by tak měl být oprávněný zástupce dítěte pracovníkem zastupujícím zařízení upozorněn, že při absenci zplnomocnění nevzniká řediteli zařízení ze zákona ani omezené zástupčí oprávnění. Výklad pojmu „běžná záležitost týkající se dítěte“ nalezneme v judikatuře, případně se v a contr. v ustanovení § 877 odst. 2 obč. zák. říká, že: „Za významnou záležitost se považují zejména nikoli běžné léčebné a obdobné zákroky, určení místa bydliště a volba vzdělání nebo pracovního uplatnění dítěte.“ Pokud by se jednalo o záležitost nikoli běžnou (slovy občanského zákoníku záležitost významnou), je třeba vždy zastoupení zákonného zástupce. 

	Ředitel zařízení může, je-li u dítěte podezření na intoxikaci alkoholem nebo jinou návykovou látkou, nařídit vyšetření dítěte k prokázání či vyloučení tohoto podezření. Je-li pro vyšetření třeba odebrat krev, musí ji odebírat lékař nebo odborný zdravotnický pracovník a odběr nesmí být spojen s nebezpečím pro zdraví dítěte. 

	Další povinnosti ředitele zařízení upravuje § 42a odst. 3 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Ředitel zařízení musí při přijímání dítěte do zařízení dítě přiměřeně jeho věku seznámit s jeho právy a povinnostmi. Postup související s přijímáním nových dětí by zařízení mělo mít upraveno v rámci standardů kvality sociálně-právní ochrany. Ředitel zařízení, případně jím pověřený personál, by měl informovat dítě, jeho rodiče či jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte a další osoby dítěti příbuzné nebo blízké srozumitelným způsobem o poskytování služeb ze strany zařízení, zejména o průběhu pobytu dítěte v zařízení, právech a povinnostech umístěných dětí, zaměstnanců a ředitele zařízení. 

	Je samozřejmé, že ředitel zařízení musí respektovat všechna pravomocná a vykonatelná soudní a správní rozhodnutí. Zákon v § 42a odst. 3 písm. b) bod 3 zdůrazňuje povinnost ředitele zařízení předat dítě na základě rozhodnutí soudu do péče budoucího osvojitele nebo pěstouna. Je-li takové rozhodnutí pravomocné, resp. vykonatelné, ruší původní titul umístění dítěte do zařízení, ať byl jakýkoli, a zařízení toto musí respektovat. Ustanovení § 42a odst. 3 písm. b) bod 7 zák. o soc.-práv. ochraně dětí pak zdůrazňuje povinnost propustit dítě ze zařízení poté, co se ředitel zařízení dozvěděl o soudním rozhodnutí, kterým se ruší pobyt dítěte v zařízení. Může jít zejména o soudní rozhodnutí, které explicitně zrušuje původní rozhodnutí soudu o svěření dítěte do zařízení (pak platí právní úprava týkající se péče o dítě, která byla nastavena před rozhodnutím soudu o svěření dítěte do zařízení), případně může jít o rozhodnutí, kterým se dítě svěřuje do péče určité fyzické osoby (ať již rodiče, či jiné fyzické osoby), do péče jiného ústavního zařízení. Propustit dítě ze zařízení je nutné též v případě, kdy nedošlo k prodloužení předběžného opatření, jímž bylo dítě do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc umístěno. Je však samozřejmé, že dítě nebude ihned poté, kdy se ředitel zařízení o zániku právního titulu umístění dítěte do zařízení dozví, ze zařízení „vyhozeno na ulici“, nýbrž že je nutné vyčkat, až si dítě převezme osoba odpovědná podle nového soudního rozhodnutí za péči (rodič, pěstoun, ředitel či jím pověřený zaměstnanec jiného ústavního zařízení apod.). Sám ředitel zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc by měl, případně ve spolupráci s orgánem sociálně-právní ochrany, iniciovat co nejrychlejší předání dítěte oprávněné osobě. Výše uvedené se odráží v právní úpravě nároku na státní příspěvek pro zřizovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, neboť § 42g odst. 4 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí stanovuje, že nárok na státní příspěvek zaniká dnem, kdy bylo zrušeno nebo pozbylo platnosti rozhodnutí soudu, kterým bylo dítě do péče zařízení svěřeno, avšak pokud i po tomto dni dítě v péči zařízení pobývá, zaniká nárok na státní příspěvek dnem, kdy dítě opustilo zařízení. 

	Vždy platí zásada, že přednost má péče o dítě v jeho rodině, případně v náhradním rodinném prostředí. Proto pokud se ředitel zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc domnívá, že rodiče či jiné osoby dítěti příbuzné nebo blízké mohou převzít dítě do své péče a další pobyt dítěte v zařízení je již nedůvodný, měl by ve spolupráci s příslušným orgánem sociálně-právní ochrany podat soudu podnět na zrušení rozhodnutí o umístění dítěte v zařízení. Pokud ředitel zařízení shledá, že je v zájmu dítěte omezení či zákaz styku dítěte s rodičem či oběma rodiči, např. z důvodu opakovaného nevhodného chování rodičů při návštěvách dítěte v zařízení, může dát podnět soudu na úpravu styku rodičů a dítěte umístěného v zařízení, o čemž je nutné vyrozumět příslušný orgán sociálně-právní ochrany. Sám ředitel zařízení je oprávněn zakázat či přerušit pouze jednotlivou konkrétní návštěvu rodičů či jiných osob v zařízení, chovají-li se takové osoby zjevně nevhodně a takové chování působí nepříznivě na výchovu dětí [§ 42a odst. 3 písm. a) bod 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. Nemůže však omezit či zakázat styk rodičů s dětmi generálně, do budoucna, neboť takové rozhodnutí je podstatným zásahem do rodičovské zodpovědnosti, do práva na rodinný život a do práv dítěte na kontakt s rodičem, které mohou být omezeny pouze na základě soudního rozhodnutí (viz komentář výše). 

	Rodiče či jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte mají právo na informace týkající se dítěte, které jim ředitel zařízení musí poskytnout. Jedná se zejména o informace týkající se zdravotního stavu dítěte, školního prospěchu, ale též podstatnější informace týkající se samotného pobytu v zařízení, tedy např. jak dítě vychází se zaměstnanci zařízení, s ostatními dětmi, jak se na pobyt v zařízení adaptovalo, jakým způsobem je s dítětem v zařízení zacházeno, jaké odborné služby se dítěti poskytují a s jakým výsledkem atp. Ředitel zařízení je povinen také na žádost podávat informace o dítěti orgánům sociálně-právní ochrany. 

	Ředitel zařízení je povinen projednat předem opatření zásadní důležitosti týkající se dítěte. Vzhledem k tomu, že dítě svěřené do péče zařízení soudním rozhodnutím ředitel zastupuje jen v běžných záležitostech, to pak znamená například povinnost vyžádat si zplnomocnění pro takové jednání ve smyslu § 894 obč. zák., má-li záležitost vyřídit pracovník zařízení. Věc je samozřejmě povinen projednat také se samotným dítětem, s přihlédnutím k jeho věku a rozumové vyspělosti. Slova „pokud nehrozí nebezpečí z prodlení“ nemají ve vztahu k opatřením, jež mají i rozměr právního jednání, normativní význam, neboť bez udělení zmocnění ředitel ani jiný pracovník za dítě v jiné než běžné záležitosti jednat nemůže. O provedených opatřeních je následně třeba zákonné zástupce informovat. Názor dítěte by měl být vždy respektován. Rodiče, nebyli-li rodičovské odpovědnosti zbaveni či v rozhodování o záležitostech dítěte omezeni, zůstávají zákonnými zástupci dítěte i po jeho umístění do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc rozhodnutím soudu, proto je třeba s nimi záležitosti týkající se jejich dítěte předem projednat, vysvětlit přiměřeně jejich chápání chystaná opaření, možné varianty řešení situace atp. 

K odst. 4 
 
	Na rozhodování o povolení či zamítnutí pobytu dítěte umístěného v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc soudním rozhodnutím mimo toto zařízení se vztahuje § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Povolit pobyt dítěte umístěného v zařízení soudním rozhodnutím mimo zařízení tedy může po předchozím písemném souhlasu příslušného orgánu sociálně-právní ochrany ředitel zařízení. Pokud ředitel zařízení pobyt mimo zařízení povolí, není třeba o tom vydávat správní rozhodnutí, vše je pouze zaznamenáno ve spisové dokumentaci dítěte. Jde-li však o zamítnutí žádosti rodičů, jiných osob odpovědných za výchovu dítěte či dalších osob týkající se pobytu dítěte umístěného v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc mimo toto zařízení, vydává ředitel přezkoumatelné písemné správní rozhodnutí. Rozhodnutí o nepovolení návštěvy dítěte mimo zařízení musí podléhat možnosti soudního přezkumu (viz čl. 36 odst. 2 Listiny). Pokud ředitel zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc vydá negativní rozhodnutí o možnosti pobytu dítěte mimo zařízení, je možné proti rozhodnutí podat odvolání, které však nemá odkladný účinek. O odvolání rozhoduje jakožto nadřízený správní orgán krajský úřad, v jehož obvodu se zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc nachází. K problematice srov. dále komentář k § 30. 

K odst. 5 
 
	Každé zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc musí mít zřizovatelem určeného ředitele, který zodpovídá za provoz zařízení, který je zodpovědný za dodržování práv umístěných dětí, za dodržování příslušných zákonů a který vykonává práva a povinnosti podle odst. 3, tedy v pozici správního úřadu. Ředitel zařízení však nemusí být vždy přítomen, proto je třeba určit také jeho zástupce, který v případě dovolené či pracovní neschopnosti ředitele vykonává místo něj oprávnění a povinnosti podle odst. 3 a 4. Kdo je zástupcem ředitele by mělo být stanoveno ve vnitřním řádu zařízení, resp. ve standardech kvality týkajících se personálních záležitostí zařízení tak, aby každý věděl, na koho se má v konkrétní záležitosti za nepřítomnosti ředitele zařízení obrátit. 

K odst. 6 
 
IV. Základní materiálně technický standard 
 
	Ustanovení odst. 6 obsahuje (poměrně nelogicky na tomto místě) možná až nadbytečnou podmínku, že zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc může vykonávat svou činnost jen v objektu nebo prostorách, které umožňují zajištění přijetí dítěte, ubytování a přípravu dětí na školní vyučování, stravování a zájmovou činnost ve volném čase. Toto však vyplývá jednak z ustanovení § 42 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a z odst. 1 tohoto ustanovení, které obsahují základní poslání, cíle a základní činnosti poskytování služeb v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, ale také a především z § 49 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, který obsahuje podmínky pro vydání pověření ke zřízení zařízení sociálně-právní ochrany. Pověření se vydává též v případě zřízení každého nového zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc či jeho detašovaného pracoviště, tzn. že každé zařízení musí splňovat všechny podmínky uvedené v § 49 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tedy i odpovídající hygienické, materiální a technické podmínky v souladu s předpokládanou činností a výkonem sociálně-právní ochrany. 

K odst. 7 a 9 
 
V. Přemísťování chovanců do jiného zařízení téhož poskytovatele 
 
	Ustanovení odst. 7 až 9 obsahují explicitní úpravu možností přemístění dětí umístěných v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc do jiného zařízení či pracoviště téhož zařízení. 

	Jestliže bylo dítě do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc umístěno rozhodnutím soudu (předběžným opatřením či meritorním rozhodnutím), je možné přemístit dítě do jiného zařízení nebo do jiného pracoviště téhož zařízení jen na základě předchozího vykonatelného rozhodnutí soudu, kterým se mění určení zařízení, v němž bude poskytovatelem zajišťována péče o dítě, a po předchozím oznámení místně příslušnému orgánu sociálně-právní ochrany o tom, že dítě bude přemístěno a kam. Nestačí tedy podání podnětu k soudu, je nutné vyčkat na vykonatelné soudní rozhodnutí, kterým je určeno nové zařízení či pracoviště, kam má být dítě přemístěno. Kumulativně musí být splněna též podmínka předchozího oznámení o vykonatelném rozhodnutí soudu a chystaném přemístění dítěte příslušnému orgánu sociálně-právní ochrany. 

	Jestliže bylo dítě do zařízení umístěno na žádost orgánu sociálně-právní ochrany s následným souhlasem rodiče či jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte, je možné dítě přemístit do jiného zařízení či do jiného pracoviště téhož zařízení jen po předchozím souhlasu tohoto orgánu sociálně-právní ochrany a zároveň se souhlasem osoby, která s pobytem dítěte v zařízení podle § 42 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí souhlasila. 

	V případě, že dítě bylo do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc umístěno na základě dohody uzavřené s jedním ze zákonných zástupců dítěte, je přípustné přemístit dítě do jiného zařízení nebo do jiného pracoviště téhož zařízení jen za předpokladu, že k přemístění předem udělí písemný souhlas ten zákonný zástupce dítěte, který dohodu podle § 42 odst. 8 uzavřel. Nepřípustné naopak je, aby dítě bylo přemístěno pouze se souhlasem zákonného zástupce dítěte, který dohodu o umístění dítěte do péče zařízení neuzavřel. Za situace, kdy dohodu o umístění dítěte do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc podle § 42 odst. 8 uzavřeli oba zákonní zástupci dítěte, je k přemístění dítěte nezbytný předchozí písemný souhlas obou zákonných zástupců dítěte. Pokud dojde k tomu, že zařízení nemůže získat k přemístění dítěte předchozí souhlas oprávněného zákonného zástupce nebo obou zákonných zástupců, s nimiž uzavřel dohodu, avšak přemístění dítěte do jiného zařízení nebo do jiného pracoviště je podle zařízení nezbytným nebo vhodným opatřením v souladu s nejlepším zájmem dítěte (např. spojení sourozenecké skupiny, lepší podmínky odpovídající specifickým potřebám dítěte apod.), je třeba podat soudu podnět či návrh na vydání rozhodnutí, kterým bude rozhodnuto o umístění dítěte do péče zařízení, do kterého by dítě mělo být nově přemístěno. 

	Zákon neřeší výslovně podmínky přemístění dítěte, které bylo do péče zařízení přijato na vlastní žádost. Ze zákonných podmínek pro přijetí dítěte do péče zařízení na žádost dítěte podle § 42 odst. 2 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí vyplývá, že přemístění dítěte do jiného zařízení je v tomto případě možné jen s předchozím souhlasem samotného dítěte, neboť i v tomto případě má pobyt dítěte vždy také smluvní charakter, ačkoli tu nemusí být uzavřena písemná dohoda s náležitostmi, uvedenými v § 42 odst. 8 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Odst. 9 pak totožné podmínky, jak jsou popsány výše, vztahuje i na přemístění dětí mezi pracovišti (pobočky, odloučená pracoviště apod.) téhož zařízení. Lze tedy říci, že pro účely úpravy přemístění dětí mezi jednotlivými pracovišti kteréhokoli zařízení se na jakékoli pracoviště (pobočku) bezvýjimečně hledí, jako by šlo o samostatné zařízení. Tedy i tam, kde se v tomto komentáři hovoří o přemístění do "nového zařízení" a podmínkách pobytu dítěte v něm, rozumí se tím i přemístění a pobyt do detašovaného pracoviště (pobočky) téhož nebo jiného zařízení. 

K odst. 8 
 
	Ustanovení odst. 8 upravuje situaci, ve které je výjimečně možné přemístit dítě do jiného zařízení nebo do jiného pracoviště téhož zařízení bez splnění zákonných podmínek stanovených v odst. 7 a 9. Takový postup je možný jen pokud nelze ve stávajícím zařízení zajistit další péči o dítě z vážných provozních důvodů a zároveň přemístění dítěte nesnese odkladu. Může se jednat např. o případy, kdy nelze zajistit řádný provoz zařízení v důsledku havárie či živelní pohromy (dlouhodobější havárie vody, plynu, topení, nefungující přívod elektřiny atd.), v důsledku nutných oprav či rekonstrukce zařízení, v důsledku nařízené karantény v zařízení, kdy se dítě z pobytu mimo zařízení nemůže do původního zařízení navrátit, či v důsledku úplného ukončení činnosti zařízení. Je však nezbytné, aby vždy byly současně splněny oba zákonné předpoklady pro uplatnění odst. 8, tedy jednak vážné provozní důvody bránící v zajištění péče o děti, a současně potřeba neodkladného přemístění dětí. Podmínky pro uplatnění odst. 8 tak nejsou splněny např. v situaci, kdy péči o děti v zařízení sice nelze zajistit z důvodu nutných oprav či rekonstrukce zařízení, avšak tyto opravy jsou předem plánované a nejsou vynucené nenadálou havárií či živelní pohromou, nebo pokud provoz zařízení má být zcela ukončen, avšak jedná se o předem plánované ukončení činnosti, a nikoliv např. o ukončení činnosti v důsledku odejmutí nebo zániku pověření k výkonu sociálně-právní ochrany dětí apod. 

	Pokud je dítě umístěno v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc na základě rozhodnutí soudu, musí být k neodkladnému přemístění dítěte udělen souhlas příslušného orgánu sociálně-právní ochrany. Přemístění dítěte a jeho důvody musí být bezodkladně oznámeny soudu, který vydal rozhodnutí o svěření dítěte do péče zařízení, a tomuto soudu musí být zároveň podán návrh na vydání nového rozhodnutí, ve kterém bude namísto nezpůsobilého zařízení určeno nové zařízení odpovědné za zajištění péče o dítě (s ohledem na neodkladnost řešení přichází v úvahu zejména nařízení předběžného opatření soudu podle § 452 z. ř. s.). Přemístění dítěte umístěného v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc na žádost orgánu sociálně-právní ochrany a se souhlasem rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte podle odst. 8 a důvody takového přemístění musí být bezodkladně oznámeny orgánu sociálně-právní ochrany, který požádal o umístění dítěte do péče zařízení, a zároveň rovněž rodičům nebo jiným osobám odpovědným za výchovu dítěte, které udělily souhlas s pobytem dítěte v zařízení podle § 42 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Přemístění dítěte, které bylo do péče zařízení svěřeno dohodou se zákonným zástupcem, a důvody přemístění musí být bezodkladně oznámeny zákonnému zástupci nebo oběma zákonným zástupcům dítěte, s nimiž byla uzavřena dohoda o umístění dítěte do péče zařízení podle § 42 odst. 8 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Pokud jde o přemístění dítěte, které o pobyt v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc požádalo samo, je třeba důvody takového přemístění s dítětem vždy předem projednat. 

	Po neodkladném přemístění dítěte do jiného zařízení za podmínek odst. 8 závisí další řešení situace zejména na tom, zda budou i nadále trvat vážné provozní překážky pro péči o dítě v původním zařízení a zda oprávněné orgány a osoby udělí souhlas s dalším pobytem dítěte v novém zařízení. V zásadě mohou nastat dvě varianty dalšího řešení situace dítěte: 
 
a) Dítě setrvá v péči nového zařízení, do kterého bylo neodkladně přemístěno. K tomu je však nezbytné, aby co nejdříve po neodkladném přemístění dítěte byl další pobyt dítěte v novém zařízení podložen novým rozhodnutím soudu anebo souhlasem těch orgánů a osob, které jinak musí udělit souhlas k přemístění dítěte podle odst. 7. 
 
b) Dítě se vrátí zpět do péče původního zařízení, jakmile pominou vážné provozní důvody, pro které došlo k neodkladnému přemístění dítěte. V případě, že již mezitím bylo vydáno nové rozhodnutí soudu anebo byl udělen souhlas oprávněných orgánů a osob s pobytem dítěte v novém zařízení, je nezbytné, aby k přemístění dítěte zpět do péče původního zařízení byly splněny podmínky stanovené v odst. 7 (nové rozhodnutí soudu, souhlas oprávněných orgánů a osob). 
 
Související ustanovení: 

 § 13a - soudní výchovná opatření dočasného umístění dítěte v zařízení, § 15 - zajištění neodkladné - okamžité péče, § 16 - podání návrhu na vydání "rychlých" předběžných opatření, § 16a - posouzení podmínek "soukromého" pěstounství, § 19 - činnost orgánu sociálně-právní ochrany před a při umístění dětí v cizí péči, § 29 - sledování výkonu ústavní výchovy a ochranné výchovy, 

§ 36 - zajišťování návratu dětí nacházejících se v cizině bez doprovodu, 

 § 42 - účel zařízení § 42a - základní činnosti při poskytování služby, § 42b - ošetřovné, § 42c - výše ošetřovného a její krácení, § 42d - částečné nebo úplné osvobození od povinnosti hradit ošetřovné, § 42e - ošetřovné vyměřené ze sirotčího důchodu, § 42f - splatnost, § 42g - vznik a trvání nároku na státní příspěvek, § 42h - splatnost a platební podmínky, § 42i - formální předpoklady pro vznik nároku na příspěvek a jeho výplatu, § 42j - zánik nároku na státní příspěvek, § 42k - ohlašování jiných změn než změn v počtu chovanců, § 42l - řízení o státním příspěvku, § 42m - pověřenec zřizovatele ve věcech státního příspěvku, § 42n - změny nároku v důsledku změn počtu chovanců a jejich oznamování, § 43 - výchovně rekreační tábory pro děti, § 48 - výkon sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, § 49 - vydávání pověření, § 49a - odborná způsobilost pro poskytování sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, § 50 - odnětí pověření, § 50a - inspekce kvality sociálně-právní ochrany, § 51 - povinnosti orgánů sociálně-právní ochrany při sdělování údajů, § 53 - povinnosti státních orgánů, dalších právnických a fyzických osob a pověřených osob, § 57 - mlčenlivost, § 58b odst. 3 - zmocňovací ustanovení, 

§ 59 a násl. - přestupky 

 § 61 - místní příslušnost 

Související předpisy: 

 § 877 odst. 2, § 826, § 971 odst. 2, § 963 obč. zák., 

 zák. o ochraně os. údajů, 

 § 23, § 24 zák. č. 109/2002 Sb., 

 spr. řád 

Příspěvek na úhradu pobytu a péče 

 § 42b 

(Povinnost hradit ošetřovné [1, 2]; Působnost správních orgánů k rozhodování o ošetřovném v prvním stupni a v odvolacím řízení [3]) 
JUDr. Zuzana Zárasová 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 134/2006 Sb.: Vzhledem k možnosti dlouhodobějšího pobytu dítěte v zařízení se stanovuje povinnost rodičů nebo jiných osob odpovědných za výchovu dítěte podílet se na úhradě nákladů spojených s pobytem dítěte. 

	Půjde-li o děti umístěné do uvedeného zařízení na základě žádosti zákonného zástupce dítěte, bude způsob a výše úhrady příspěvku sjednána dohodou, přičemž sjednaná částka nesmí přesáhnout výši příspěvku uvedenou v § 42c. V případech, že bylo dítě umístěno v uvedeném zařízení na základě rozhodnutí soudu nebo na základě žádosti obecního úřadu obce s rozšířenou působností, bude o výši příspěvku na úhradu pobytu a péče o dítě rozhodovat obecní úřad obce s rozšířenou působností (§ 42b). 

K odst. 1 a 2 
 
	Stejně jako v případě jiných typů pobytových zařízení pro děti (školských zařízení pro výkon ústavní a ochranné výchovy, dětských domovů pro děti do 3 let věku, domovů pro osoby se zdravotním postižením) zákon stanovuje, že se rodiče dítěte za určitých podmínek podílí finančně na nákladech, které v souvislosti s pobytem dítěte v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc vznikají. Umístěním dítěte do zařízení ovšem nezaniká rodičům vyživovací povinnost k dítěti a současně je zaopatření dítěte v zařízení hrazeno z prostředků státního příspěvku na úhradu pobytu a poskytované péče (§ 42g a násl.). Správní vyměřovací řízení, které je zákonem ne zcela vhodně stanoveno jako procesní forma stanovení konkrétní částky ošetřovného, je navíc svěřeno k rozhodování řediteli zařízení jako správnímu orgánu. Ten sice na rozdíl od obdobné situace školských zařízení, kde je ředitel navíc vždy také statutárním orgánem právnické osoby (poskytovatele), není ve všech případech v tak příkré kolizi zájmů jako ředitel školského zařízení (proto tu není nutno konstatovat vždy podjatost), přesto je však tato správní agenda, k níž ředitel není vždy zcela kompetentní (srov. ostatně judikaturu za tímto ustanovením), spíše neúměrnou zátěží zařízení. K zavedení této zcela nevhodné úpravy došlo navíc až pozdější novelizací zákona (zák. č. 176/2007 Sb.), neboť od 1. 6. 2006, kdy bylo „ošetřovné“ nově zavedeno, do 1. září 2007 rozhodovaly obdobně jako v případě svěření dítěte do domova pro osoby se zdravotním postižením o příspěvku na úhradu pobytu a péče vhodněji obecní úřady obcí s rozšířenou působností jako na zařízení zcela nezávislé správní úřady. Zařízení mají navíc negativní zkušenost s placením vyměřených příspěvků od rodičů, jelikož ti jsou často ve svízelné sociální a finanční situaci. Při vymáhání pohledávky přistupují navíc poměrně vysoké náklady exekuce jdoucí za povinným a jejich dopad na finanční situaci rodiny. Poskytovatel služeb v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, který by podle § 42a odst. 1 písm. h) měl současně v rámci základních činností služby poskytovat rodiči pomoc při vyřizování a zajišťování záležitostí týkajících se dítěte, zajistit jim terapii, nácvik rodičovských a dalších dovedností, které nezbytně potřebuje pro péči a výchovu dítěte, tak někdy paradoxně přispívá ke zhoršování celkové sociální situace rodičů svěřeného dítěte. 

	Pokud je dítě do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc umístěno na základě rozhodnutí soudu (ať již předběžným opatřením, či meritorním rozhodnutím) nebo na žádost orgánu sociálně-právní ochrany s následným souhlasem rodiče či jiné osoby odpovědné za výchovu podle § 42 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, stanovuje zákon vyjmenovaným osobám povinnost hradit zařízení příspěvek na úhradu pobytu a péče, tzv. ošetřovné. V případě poskytování služeb dítěti na základě souhlasu zákonného zástupce se jedná o úpravu nesmyslnou, neboť v tom případě jde o svou podstatou smluvní poskytování služeb, přičemž dle § 42 odst. 8 písm. i) je při takovém poskytování služeb nedílnou součástí ostatních ujednání také ujednání o způsobu a výši úhrady příspěvku za pobyt dítěte v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí v § 42b a následujících ustanoveních specifikuje, kdo je povinen příspěvek hradit, výši tohoto příspěvku, podmínky, za kterých je možné od hrazení příspěvku upustit, a další záležitosti týkající se příspěvku na úhradu pobytu a péče. Ošetřovné podle zdejšího ustanovení je stanoveno správním rozhodnutím, zatímco „ošetřovné“ upravené v dohodě podle § 42 odst. 8 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je typickým soukromoprávním smluvním závazkem, byť jde o cenu regulovanou; dohoda, na rozdíl od rozhodnutí, není tedy exekučním titulem a v případě neplacení je třeba postupovat běžným pořadem práva, tedy žalovat pohledávku v nalézacím soudním řízení. Je-li dítě do zařízení přijato na vlastní žádost, zákon placení příspěvku na úhradu pobytu a péče v zařízení vůbec výslovně nepředpokládá. 

K odst. 1 písm. a) 
 
	Povinnost hradit ošetřovné je dána v prvé řadě rodičům, resp. rodiči dítěte, kterému bylo dítě rozhodnutím soudu svěřeno do výlučné péče, případně (tj. subsidiárně, nemůže-li ošetřovné platit prve zmíněný rodič) jiným osobám povinným výživou, tedy „nerezidenčnímu“ rodiči, popř. prarodičům nebo dalším předkům dítěte. Pokud je dítě v péči obou rodičů, případně je svěřeno soudem do společné nebo střídavé péče (a většinou tedy není soudním rozhodnutím upravena vyživovací povinnost k dítěti jednoho z rodičů), je třeba stanovit povinnost hradit ošetřovné oběma rodičům, a to rovným dílem. Pokud je však dítě svěřeno do péče jen jednomu z rodičů, je druhému z nich zpravidla stanoveno platit k rukám pečujícího rodiče výživné. Povinnost hradit zařízení příspěvek za pobyt a péči umístěného dítěte je pak stanovena pouze pečujícímu rodiči, který je však oprávněn použít na úhradu tohoto příspěvku přiměřenou část z výživného placeného k jeho rukám druhým rodičem. Výše placeného výživného by měla být brána v potaz při rozhodování ředitele zařízení o povinnosti hradit příspěvek za pobyt a péči podle druhého odstavce. 

	Rodič(e) jsou subjekty povinnými hradit příspěvek za pobyt a péči též v případě, že se dítě před umístěním do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc nenacházelo v jejich péči (bylo tedy např. svěřeno do péče pěstounské či do péče jiné fyzické osoby než rodiče). V takovém případě by soud měl neprodleně obdržet podnět či návrh na úpravu výživného (nejlépe pak formou návrhu na vydání předběžného opatření), které v případě dítěte svěřeného do péče jiné osoby podle § 953 a násl. obč. zák. platí rodiče k rukám té osoby, které bylo dítě do péče svěřeno, v případě pěstounské péče pak Úřadu práce, jenž vyplácí příspěvek na úhradu potřeb dítěte. 

K odst. 1 písm. b) 
 
	Pokud je v zařízení umístěn nezletilý rodič, který má v souladu s § 868 odst. 1 obč. zák. u sebe své nezletilé dítě (je ze zákona povinen i oprávněn o své dítě osobně pečovat, leda by mu soud tuto povinnost a právo pozastavil), vztahuje se povinnost hradit příspěvek za pobyt a péči též za toto dítě nezletilého rodiče. Ošetřovné se pak vyměřuje paušální platbou za obě tyto osoby ve výši stanovené v § 42c odst. 4 a úhradu provádí za sebe i své dítě umístěný nezletilý rodič. 

K odst. 1 písm. c) 
 
	V případě oboustranně osiřelého dítěte bývá ustanoven příjemce sirotčího důchodu, zpravidla poručník dítěte. Tomu je, za předpokladu umístění osiřelého dítěte do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, stanovena povinnost hradit tzv. ošetřovné. 

K odst. 3 
 
	O příspěvku za pobyt a péči poskytovanou dítěti zařízením pro děti vyžadující okamžitou pomoc rozhoduje ve správním řízení ředitel zařízení. Účastníky řízení jsou pouze ty osoby, kterým je povinnost hradit příspěvek za pobyt a péči ukládána. Pokud je rodič či jiná osoba, které je povinnost ukládána, neznámého pobytu, případně se jí nedaří prokazatelně doručovat, je této osobě třeba ustanovit opatrovníka podle § 32 odst. 2 písm. d) spr. řádu. 

	Povinnost hradit zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc příspěvek za pobyt a péči může ředitel zařízení uložit též formou příkazu (viz § 150 spr. řádu). Povinný může proti příkazu do 8 dnů od doručení podat písemný odpor. Příkaz se tímto ruší a ředitel zařízení provede "klasické" správní řízení a povinnost hradit příspěvek uloží správním rozhodnutím. 

	Není-li provedeno příkazní řízení, ale je vydáno rozhodnutí, je proti takovému rozhodnutí o příspěvku za pobyt a péči možné podat odvolání, o kterém rozhoduje krajský úřad. Místní příslušnost krajského úřadu se řídí místem trvalého pobytu dítěte (§ 61 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Odvolání však nemá odkladný účinek (viz § 64 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

Judikatura:

Je-li ve správním řízení rozhodováno o stanovení příspěvku na úhradu péče v zařízení dle § 27 a násl. zákona č. 109/2002 Sb., poskytované nezletilému, který je příjemcem sirotčího důchodu po zemřelém otci, musí být nezletilý ve smyslu § 32 odst. 2 písm. a) správního řádu, zastoupen opatrovníkem, neboť zájmy nezletilého a jeho matky jsou v tomto správním řízení v kolizi. 
(KS Plzeň 57 A 38/2012) 
Je tak možno konstatovat, že žalovaná vedle povinnosti náležitě odůvodnit své rozhodnutí zcela rezignovala také na povinnost provádět v řízení dokazování ve smyslu § 51 a násl. správního řádu, kdy v předloženém správním spisu není evidován žádný relevantní podklad pro rozhodnutí, jak jej má na mysli § 50 tohoto zákona. Podle tohoto ustanovení mohou být podklady pro vydání rozhodnutí zejména návrhy účastníků, důkazy, skutečnosti známé správnímu orgánu z jeho úřední činnosti, podklady od jiných správních orgánů nebo orgánů veřejné moci, jakož i skutečnosti obecně známé. Pokud tedy ve správním řízení nebyla učiněna relevantní skutková zjištění, nemohlo být ve věci vydáno ani přezkoumatelné rozhodnutí. 
Lze proto v souladu se závěry žalobce uzavřít, že žalovaná postupovala v rozporu se zásadou materiální pravdy, zakotvenou v § 3 správního řádu, která ukládá povinnost zjistit stav věci, o němž nejsou důvodné pochybnosti. Rozhodnutí a jemu předcházející řízení je proto zatíženo také vadou ve smyslu § 76 odst. 1 písm. b) s. ř. s. spočívající v tom, že správní spis neobsahuje dostatek důvodů skýtajících oporu vydanému správnímu rozhodnutí a skutkový stav, který žalovaná vzala za základ napadeného rozhodnutí, nemá oporu ve spisu a vyžaduje zásadní doplnění. 
(KS Plzeň 57 A 1/2013) 
V dané věci odůvodnění napadeného rozhodnutí neumožňuje jeho řádný přezkum. Žalovaná v posuzované věci zahájila správní řízení za účelem stanovení povinnosti hradit příspěvek na úhradu péče poskytované nezletilé H. K. v zařízení žalované. V napadeném rozhodnutí rozhodla jedním výrokem. První větou výroku rozhodla, že se rodiči nezletilé (= M. K.) povinnost hradit příspěvek na úhradu péče nestanoví. Touto částí výroku napadeného rozhodnutí se však žalovaná v odůvodnění napadeného rozhodnutí již nijak nezabývala, nezdůvodnila jej. Nelze proto usoudit, jaké úvahy žalovanou právě k tomuto rozhodnutí vedly. Z obsahu správního spisu lze sice zjistit informaci o tom, že matka nezletilé je ve výkonu trestu a není pracovně zařazená, avšak v napadeném rozhodnutí není tato skutečnost nikterak hodnocena. 
Rovněž druhá část (druhá věta) výroku rozhodnutí nenaplňuje požadavky § 68 odst. 2 věty první a druhé před středníkem správního řádu, dle kterého se ve výrokové části rozhodnutí uvede řešení otázky, která je předmětem řízení, právní ustanovení, podle kterých bylo rozhodováno, a označení účastníků. Tato část výroku napadeného rozhodnutí postrádá přesnost, jednoznačnost a určitost, když náležitě nespecifikuje osobu povinnou k úhradě příspěvku. Z okolností daného případu je sice možno dovodit, že záměrem správního orgánu bylo uložit povinnost k úhradě příspěvku na úhradu péče v zařízení žalovaného nezletilé H.K., avšak výrok musí být bez jakýchkoliv pochybností jasný a zřejmý. Je tak možno konstatovat, že žalovaná rezignovala na povinnosti náležitě konkretizovat výrok svého rozhodnutí a toto rozhodnutí řádně odůvodnit. Řízení tak bylo zatíženo vadou ve smyslu § 76 odst. 1 písm. a) s. ř. s. spočívající v nepřezkoumatelnosti napadeného rozhodnutí. 
S ohledem na dikci § 27 odst. 1 zákona č. 109/2002 Sb. je zřejmé, že k úhradě příspěvku na úhradu péče jsou povinni primárně rodiče nezletilého, přičemž samo nezletilé dítě se má na úhradě rovněž podílet. Je tedy možno dovodit, že v takovém případě se zájmy rodiče a dítěte mohou dostat do kolize. (-). 
V posuzované věci z obsahu předloženého správního spisu vyplynulo (a žalovaná tuto skutečnost nepopírá), že žalovaná v řízení jednala s nezletilou osobou, aniž by tato byla v řízení řádně zastoupena. Žalovaná sice oznámení o zahájení řízení i vydané správní rozhodnutí doručovala matce nezletilé jakožto její zákonné zástupkyni, učinila tak ovšem v situaci, kdy zájmy nezletilé a její matky byly zjevně v kolizi, a matka nezletilé tak v řízení nemohla jako zástupkyně nezletilé vystupovat. Je-li předmětem řízení výše příspěvku na úhradu péče poskytované dětem v zařízení, přičemž tento příspěvek jsou povinni hradit rodiče a v určitém případě se na jeho úhradě podílí také nezletilé děti, je zřejmé, že zájmy dítěte a rodiče zde mohou být rozporné. Na uvedenou situaci pamatuje také správní řád, který v § 32 odst. 2 písm. a) stanoví, že správní orgán ustanoví opatrovníka a) účastníkovi uvedenému v odstavci 1, pokud nemá zákonného zástupce nebo nemůže-li ho zákonný zástupce zastupovat a nemá-li opatrovníka podle zvláštního zákona. Právní řád tak neumožňuje, aby osoba byla zastoupena někým, kdo by nemusel řádně hájit její zájmy, např. proto, že zájmy zástupce jsou nebo mohou být se zájmy zastoupeného rozporné. V daném případě tedy měla být nezletilá zastoupena opatrovníkem, jehož zájmy nejsou v rozporu se zájmy nezletilé. Pouze tak je totiž možno účinně naplnit smysl institutu zastoupení a zajistit, aby v řízení byla práva nezletilé a její zájmy řádně hájeny. V důsledku výše uvedeného pak žalovaná v řízení ani nezjistila názor nezletilého dítěte na věc samu, když dítěti vůbec neposkytla možnost, aby bylo slyšeno buď přímo, nebo prostřednictvím zástupce či příslušného orgánu sociálně právní ochrany dětí. 
Dle krajského soudu je tak v daném případě možno hovořit o absenci řádného procesu vedeného žalovanou v souladu se správním řádem, neboť kromě zahájení řízení a vydání rozhodnutí nebyly v řízení činěny žádné jiné úkony. S ohledem na množství procesních pochybení přitom není na místě, aby se soud v této fázi zabýval tím, zda žalovaná stanovila příspěvek v souladu se zákonem či nikoli. K tomuto posouzení bude možno přistoupit až poté, kdy žalovaná provede řízení s řádně zastoupeným nezletilým účastníkem a výrok rozhodnutí náležitě, srozumitelným a přezkoumatelným způsobem odůvodní. Teprve tehdy bude moci krajský soud přezkoumat, zda výše příspěvku byla stanovena v souladu se zákonem. 
(KS Plzeň 30 A 26/2012) 
 
Související ustanovení: 

 § 13a - soudní výchovná opatření dočasného umístění dítěte v zařízení, 

§ 42 - účel zařízení, okruh oprávněných osob a další základní ustanovení, 

 § 42g a násl. - státní příspěvek pro zřizovatele zařízení, § 61 odst. 1 - místní příslušnost, § 64 odst. 3 - vyloučení odkladného účinku odvolání proti rozhodnutí o ošetřovném 

Související předpisy: 

 § 32 odst. 2 písm. d), § 150 spr. řádu, 

§ 868 odst. 1, § 953 a násl. obč. zák. 

 § 42c 

(Výše ošetřovného a její krácení) 
JUDr. Zuzana Zárasová 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: Nově se upravuje výše příspěvku na úhradu pobytu a péče v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Tento příspěvek hradí rodiče dítěte umístěného v zařízení na základě rozhodnutí soudu nebo žádosti obecního úřadu obce s rozšířenou působností. Pokud je dítě umístěno v zařízení na základě souhlasu zákonného zástupce, sjednává se výše příspěvku v dohodě, kterou zákonný zástupce se zařízením uzavírá. Podle úpravy platné do 31.12.2012 činila výše příspěvku za kalendářní měsíc částku 0,8 násobek životního minima, od účinnosti novely č. 401/2012 Sb. činí výše příspěvku nejvýše 1,6 násobek částky životního minima. Koeficient bude tudíž nově nastaven jako horní limit pro výši příspěvku s tím, že ředitel zařízení bude oprávněn v rámci správního uvážení stanovit i nižší částku příspěvku s přihlédnutím k okolnostem konkrétního případu a poměrům povinného rodiče. Zvýšením příspěvku za úhradu pobytu a péče rodiče, kteří mají vyživovací povinnost k dítěti, participují více na financování pobytu dítěte, který je jinak financován státním příspěvkem. Rovněž by nemělo docházet k "odkládání" dětí do zařízení bez závažného důvodu, jakým je např. hospitalizace rodiče v lékařském zařízení. Výše příspěvku na úhradu pobytu a péče nebyla od roku 2007 valorizována, navíc je třeba zohlednit skutečnost, že ve většině případů se od částky příspěvku odečítá přídavek na dítě, který je vyplácen zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. 

K § 42c 
 
	Zákon stanovuje maximální výši příspěvku na úhradu pobytu a péče, který jsou povinni platit rodiče dětí umístěných v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc na základě soudního rozhodnutí či žádosti orgánu sociálně-právní ochrany, případně další osoby uvedené v § 42b odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Tato výše je též maximální možná pro tzv. ošetřovné sjednané v rámci dohody o umístění dítěte do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc zákonným zástupcem [viz § 42 odst. 8 písm. i) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. Původně byla výše příspěvku na úhradu pobytu a péče stanovena pevnými částkami odstupňovanými dle věku dítěte, nyní je vázána na životní minimum osoby, která je posuzována jako druhá nebo další v pořadí podle § 3 odst. 3 zákona o životním a existenčním minimu, v platném znění, což je rovněž odstupňováno dle věkových kategorií a (ne)zaopatřenosti dítěte. Novela zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 401/2012 Sb. přinesla navýšení maximální možné výše tzv. ošetřovaného, neboť došlo ke zvýšení koeficientu, jímž se násobí příslušná částka životního minima z 0,8 na nejvýše 1,6násobek. Je tedy možné stanovit příspěvek až v dvojnásobné výši. Na druhou stranu novela dává řediteli zařízení, který o příspěvku za pobyt a péči rozhoduje, možnost správního uvážení ohledně výše příspěvku, neboť jeho výše již není stanovena striktně (0,8 násobek životního minima), ale je dána jen jeho maximální regulovaná výše (nejvýše 1,6násobek). 

	Ředitel zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc určí výši příspěvku na úhradu pobytu a péče s přihlédnutím k finanční a sociální situaci osoby či osob, kterým je povinnost hradit příspěvek ukládána. Konkrétní výše příspěvku by měla být v rozhodnutí řádně zdůvodněna a ředitel by měl při rozhodování vycházet ze všech dostupných podkladů, které si je v rámci správního řízení od účastníků řízení a dalších osob či orgánů oprávněn vyžádat. Při rozhodování o tzv. ošetřovném by si tedy ředitel zařízení měl ověřit sociálně-ekonomickou situaci rodiny, a to např. dotazem na příslušný orgán sociálně-právní ochrany, který by měl mít o situaci rodiny přehled, příslušné podklady může požadovat od samotných rodičů (např. doložení výše příjmu, nákladů na bydlení, sociálních dávek či např. výši dluhů) nebo od příslušných orgánů (Úřad práce ČR atp.). Výrok rozhodnutí stanovující povinnost hradit příspěvek za pobyt a péči musí obsahovat konkrétní výši příspěvku, datum od kdy povinnost hradit příspěvek vzniká, jeho splatnost (podle § 42f odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí se příspěvek za kalendářní měsíc hradí nejpozději do 15. dne následujícího kalendářního měsíce) a způsob úhrady příspěvku, který by měl co nejvíce vycházet vstříc rodině a jejím možnostem (většina rodičů umístěných dětí např. nemá účet v bance a možnost bezhotovostního převodu finančních prostředků atp.). 

	Příspěvek na úhradu pobytu a péče je stanoven v částce za měsíc, pokud však dítě pobývá v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc jen část kalendářního měsíce, stanoví se příspěvek poměrně podle počtu dnů strávených v zařízení, a to ve výši 1/30 z měsíční částky za každý den strávený v zařízení. Bližší úpravu nalezneme v § 42f zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Pokud je dítě do zařízení přijato do 15:00 hod., je tento den počítán jako první den, od něhož se stanovuje povinnost příspěvek za pobyt a péči hradit. Je-li dítě přijato až po 15. hodině, počítá se jako první den pobytu a den, od kterého zařízení náleží příspěvek za pobyt a péči, až den následující. Rozhodnutí ředitele zařízení o příspěvku na úhradu pobytu a péče bude tedy ve většině případů obsahovat dva výroky týkající se výše příspěvku, a to výrok o příspěvku na úhradu pobytu a péče za měsíc, ve kterém dítě do zařízení přišlo (příslušný počet třicetin podle počtu dnů strávených v zařízení) a o příspěvku na další období (do budoucna), stanovený již v částce za celý kalendářní měsíc. Za měsíc, ve kterém dítě ze zařízení odejde (dojde k ukončení pobytu), je nutné opět příspěvek určit podle počtu dnů strávených v zařízení (pokud nedošlo k ukončení pobytu k poslednímu dni v měsíci). Toto se však zohledňuje až ve vyúčtování přeplatků a nedoplatků na příspěvku za pobyt a péči podle § 42f odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, stejně jako se v takovém vyúčtování zohledňují dny, které dítě strávilo pobytem mimo zařízení. Blíže viz komentář k § 42f zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Nastane-li situace, že dítě přesáhne během doby umístění v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc věkovou kategorii 6, resp. 15 let, díky čemuž dochází ke zvýšení částky životního minima, od které je odvislá výše příspěvku na úhradu pobytu a péče, sdělí ředitel zařízení novou výši příspěvku na úhradu za pobyt a péči poskytovanou dítěti v zařízení a den, od něhož se příspěvek takto zvyšuje. Dojde-li tedy např. ke 4. červenci k překročení věkové hranice rozhodné pro zvýšení životního minima a tím i příspěvku za pobyt a péči (6 nebo 15 let), dochází ke zvýšení příspěvku až ode dne 5. července a ve vyšší výměře bude příspěvek náležet za 27 dnů (od 5. do 31. července), tedy ve výši 27/30 z příslušné měsíční částky. Stejně je možné postupovat v případě změny socioekonomické situace na straně povinných osob (např. ztráta zaměstnání, dlouhodobá nemoc či narození dalšího dítěte) a příspěvek je možné dle toho zvýšit či snížit, což musí být v rozhodnutí řádně odůvodněno a musí být uvedeno datum, od kterého ke změně výše příspěvku dochází. Pokud je do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc vyplácen přídavek na dítě (§ 19 odst. 3 zák. o st. soc. podpoře), je třeba příspěvek za pobyt a péči poskytovanou tomuto dítěti v zařízení snížit o částku odpovídající přídavku na dítě. 

	Podle § 42b odst. 1 písm. b) povinnost hradit příspěvek na úhradu pobytu a péče má nezletilý rodič umístěný společně s dítětem v takovém zařízení, přičemž podle odst. 4 komentovaného ustanovení výše příspěvku nezletilých matek [tj. nezletilých rodičů, tedy i otců] umístěných společně s dítětem v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc činí za kalendářní měsíc 10 % z výše rodičovského příspěvku. Na rozdíl od školských zařízení tak není vyměřováno samostatně ošetřovné jak za nezletilého rodiče, tak za ubytování jeho dítěte, ale je stanovena paušální platba za obě tyto nezletilé osoby dohromady, a to vždy ve fixní výši 10 % rodičovského příspěvku. Ošetřovné se výměrem v takovém případě stanoví pouze nezletilému rodiči, který byl rozhodnutím soudu umístěn v zařízení a který je současně již sám oprávněn přijímat rodičovský příspěvek; tento do zařízení svěřený nezletilý rodič pak tímto způsobem provádí úhradu za pobyt a péči jak za sebe, tak i za své dítě, které má ve smyslu § 868 odst. 1 obč. zák. u sebe. 

Související ustanovení: 

 § 13a - soudní výchovná opatření dočasného umístění dítěte v zařízení, § 42g - státní příspěvek pro zřizovatele zařízení 

 § 42d 

(Částečné nebo úplné osvobození od povinnosti hradit ošetřovné) 
JUDr. Zuzana Zárasová 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: V ustanovení § 42d odst. 1 věta první bude doplněno, že příspěvek na úhradu pobytu a péče se na žádost povinných osob nebo z podnětu zařízení sníží nebo nevyžaduje, jestliže po zaplacení příspěvku by jejich příjem nebo příjem jejich rodiny poklesl pod součet částky životního minima podle zákona o životním a existenčním minimu a částky normativních nákladů na bydlení podle zvláštního právního předpisu (zákon č. 117/1995 Sb., o státní sociální podpoře). 

K odst. 1 
 
	Ředitel zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc by měl vždy u rodičů dítěte umístěného v zařízení na žádost orgánu sociálně-právní ochrany nebo z rozhodnutí soudu, případně dalších osob uvedených v § 42b odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, zvážit při rozhodování o povinnosti hradit příspěvek za pobyt a péči ekonomickou a sociální situaci těchto osob. Již není vázán pevnou částkou určující výši příspěvku, ale je mu dán prostor pro správní uvážení, neboť podle § 42c odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí činí výše příspěvku od 1. ledna 2013 nejvýše 1,6násobek životního minima osoby, která je posuzována jako druhá nebo další v pořadí podle zákona o životním a existenčním minimu. V § 42d odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí jsou pak popsány okolnosti, za kterých se na žádost povinných osob nebo na základě vlastních zjištění ředitele zařízení přistoupí ke snížení příspěvku vždy, případně kdy je možné od povinnosti hradit příspěvek za pobyt a péči úplně upustit. 

	Pokud je povinná osoba nebo osoba s ní společně posuzovaná příjemcem dávky pomoci v hmotné nouzi podle zákona o pomoci v hmotné nouzi, příspěvek na úhradu pobytu a péče se nevyžaduje. Není třeba již zkoumat další okolnosti, pouze tato skutečnost je dostačující pro osvobození od povinnosti hradit zařízení výše uvedený příspěvek. Ve všech případech, kdy se slovy zákona "příspěvek nevyžaduje", bude proto takto formulován i výrok rozhodnutí, které by tak mělo být vždy vydáno s ohledem na právní jistotu stran, zejména pak tehdy, pokud povinná osoba požaduje potvrzení takové skutečnosti, ale také z toho důvodu, že na rozhodnutí je vázána 6měsíční lhůta podle odst. 2, jestliže by příjem rodiče dítěte umístěného v zařízení či jiné osoby uvedené v § 42b odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nebo příjem jejich rodiny poklesl po zaplacení příspěvku na úhradu pobytu a péče pod součet částky životního minima podle zákona č. 110/2006 Sb., o životním a existenčním minimu, a částky normativních nákladů na bydlení podle zákona o státní sociální podpoře, je nutné přistoupit ke snížení příspěvku na úhradu pobytu a péče vždy, případně je možné příspěvek vůbec nepožadovat. Je na řediteli zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, aby v rámci správního řízení posoudil situaci rodiny a určil sníženou výši příspěvku nebo rozhodl tak, že se tzv. ošetřovné vůbec požadovat nebude. Své rozhodnutí musí mít ředitel zařízení samozřejmě řádně podloženo a rozhodnutí musí být řádně odůvodněno. Stejně jako proti jakémukoli jinému rozhodnutí ředitele zařízení o příspěvku na úhradu pobytu a péče je možné se i v případě, že se povinným osobám zdá snížení příspěvku nedostatečné, odvolat. O odvolání pak bude rozhodovat krajský úřad, v jehož obvodu má dítě trvalý pobyt. 

	Je tedy třeba zkoumat, zda příjem rodiny po zaplacení příspěvku na úhradu pobytu a péče neklesne pod určitou hranici danou zákonem o životním a existenčním minimu a normativními náklady na bydlení. Životní minimum povinné osoby a její rodiny se stanoví jako součet částek životního minima všech společně posuzovaných osob, přičemž dítě, které je umístěno v zařízení, se do okruhu těchto osob nezahrnuje. Okruh společně posuzovaných osob vymezuje § 4 zákona č. 110/2006 Sb., o životním a existenčním minimu, výše částek životního minima pro jednotlivé osoby pak stanovuje § 3 uvedeného zákona. Výše normativních nákladů na bydlení je dána v § 26 zák. o st. soc. podpoře. Normativní náklady na bydlení jsou rozlišeny pro byty užívané na základě nájemní smlouvy a byty ve vlastnictví či družstevním vlastnictví a dále podle počtu členů domácnosti. Pokud by příjem rodiny po zaplacení příspěvku za pobyt a péči klesl pod součet částky normativních nákladů na bydlení a součet částek životního minima jednotlivých společně posuzovaných osob, je možné příspěvek na pobyt a péči vůbec nepožadovat, případně ho snížit tak, aby příjem rodiny pod uvedenou hranici nepoklesl. Pokud by měl být příspěvek za pobyt a péči po snížení nižší než 100 Kč, nevyžaduje se. 

	Kritéria uvedená v § 42d odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, za kterých je třeba snížit či nevyžadovat příspěvek na úhradu pobytu a péče, je třeba posoudit a příspěvek dle sociální a ekonomické situace snížit či vůbec nevyžadovat též v případě umístění dítěte do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc na žádost zákonného zástupce podle § 42 odst. 2 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, kdy se výše a způsob úhrady příspěvku sjednává přímo v dohodě o umístění dítěte do zařízení [viz § 42 odst. 8 písm. i) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. 

K odst. 2 
 
	Ředitel zařízení, který o příspěvku na úhradu pobytu a péče rozhoduje, je oprávněn od rodičů požadovat doložení výše příjmů rozhodných pro snížení či nevyžadování příspěvku. Zřejmé je to v případě, že o snížení příspěvku či osvobození od jeho hrazení sami rodiče či jiné osoby uvedené v § 42b odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí požádají. O možnosti požádat o osvobození od povinnosti hradit tzv. ošetřované za určitých podmínek musí být rodiče ze strany zařízení vždy informováni (srov. § 4 odst. 2 spr. řádu). Pokud rodiče či jiné osoby uvedené v § 42b odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí sami doloží výši svých příjmů a svou finanční situaci, bude mít ředitel zařízení při rozhodování o příspěvku na úhradu pobytu a péče ulehčené dokazování a rozhodování a předejde se tak možnému odvolání proti rozhodnutí, případně složitému a nákladnému vymáhání neuhrazených příspěvků. 

	K závěru, že ekonomická situace rodiny není příznivá, a že by hrazení příspěvku za pobyt a péči poskytované dítěti v zařízení bylo pro rodinu značně zatěžující, může však dospět též samotné zařízení, aniž by o snížení ošetřovného či osvobození od povinnosti ošetřovné hradit rodiče sami požádali (např. z odůvodnění soudního rozhodnutí, kterým se dítě do zařízení umisťuje nebo díky informacím od příslušného orgánu sociálně-právní ochrany). Ředitel zařízení v rámci správního řízení může v takovém případě požádat povinné osoby o doložení jejich příjmů (potvrzení o výši příjmů ze zaměstnání, potvrzení o dávkách důchodového či nemocenského pojištění nebo dávkách státní sociální podpory či hmotné nouze, potvrzení o výši podpory v nezaměstnanosti apod.), případně může o potřebné doklady požádat příslušné orgány (např. Úřad práce). V odůvodnění svého rozhodnutí by pak měl ředitel zařízení uvést, z jakých podkladů při rozhodování vycházel. 

	Povinné osoby musí být poučeny o tom, že v případě změny výše příjmů musejí tuto změnu řediteli zařízení neprodleně oznámit a ředitel zařízení pak dle toho upraví výši příspěvku na úhradu pobytu a péče. To platí jak pro zvýšení příjmu v rodině, tak ale i pro jeho snížení. Rodiče mají také povinnost dokládat výši svých příjmů nejen při změně situace v podobě zvýšení či snížení příjmů v rodině, ale vždy též po 6 měsících od posledního doložení jejich příjmů, pokud ředitel zařízení rozhodl o snížení či nevyžadování příspěvku na úhradu pobytu a péče. Tato povinnost je sice rodičům, resp. osobám uvedeným v § 42b odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, dána zákonem, správní rozhodnutí by však mělo obsahovat poučení v uvedeném smyslu a zařízení by mělo povinným osobám vyjít vstříc, a blíží-li se uplynutí doby 6 měsíců od posledního doložení příjmů v rodině, mělo by na tuto skutečnost zařízení povinné osoby upozornit, neboť sankcí za nesplnění uvedené povinnosti může být zvýšení příspěvku na úhradu pobytu a péče na částku stanovenou v § 42c odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Do 1. ledna 2013 byla tato částka určena pevnou hranicí (0,8násobek částky životního minima osoby, která je posuzovaná jako druhá nebo další v pořadí podle zákona o životním a existenčním minimu), tudíž s výší sankčního zvýšení příspěvku za pobyt a péči nebyl problém. Nyní je však dána namísto pevné částky horní hranice příspěvku (nejvýše 1,6násobek životního minima osoby, která je posuzovaná jako druhá nebo další v pořadí), tudíž i zde je prostor pro správní uvážení ředitele zařízení, který by měl při každém rozhodování o příspěvku na úhradu pobytu a péče, tedy i uvedeném sankčním, zvážit vzhledem k situaci rodiny výši onoho příspěvku. Tudíž i při takovémto sankčním rozhodování by si ředitel zařízení měl opatřit všechny podklady potřebné pro rozhodnutí, zejména podklady o ekonomické situaci v rodině, a neměl by rozhodnout automaticky o zvýšení či stanovení tzv. ošetřovného v maximální možné výši. 

	Jelikož novela zákona č. 401/2012 Sb. a občanský zákoník po rekodifikaci přinesly omezení doby pobytu dítěte v zařízení dle jednotlivých právních titulů (viz § 42 odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a § 971 odst. 2 obč. zák.), měl by být pobyt dítěte v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc delší než 6 měsíců výjimečný, a tím pádem i sankční rozhodování o příspěvku za pobyt a péči při nedoložení příjmů po 6 měsících. V úvahu by však mohlo přicházet zvýšení či stanovení tzv. ošetřovného v případě, že se ředitel zařízení dozví o změnách ve výši příjmů v rodině, aniž by to rodiče řediteli oznámili. 

Související ustanovení: 

 § 13a - soudní výchovná opatření dočasného umístění dítěte v zařízení, § 42g - státní příspěvek pro zřizovatele zařízení 

Související předpisy: 

 spr. řád, 

 § 971 odst. 2 obč. zák., 

 § 26 zák. o st. soc. podpoře, 

 § 3, § 4 zák. o životním a existenčním minimu 

 § 42e 

(Ošetřovné vyměřené ze sirotčího důchodu) 
JUDr. Zuzana Zárasová 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K § 42e 
 
	Podle § 42b odst. 1 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí se povinnost hradit příspěvek na úhradu pobytu a péče u oboustranně osiřelého dítěte, které je v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc umístěno na žádost orgánu sociálně-právní ochrany nebo z rozhodnutí soudu, stanovuje příjemci sirotčího důchodu oboustranně osiřelého dítěte. Příspěvek je hrazen pouze ze sirotčího důchodu (příspěvek tedy nikdy nesmí být vyšší než sirotčí důchod) a výše příspěvku může činit maximálně 1,6násobek částky životního minima osoby, která je posuzována jako druhá nebo další v pořadí podle zákona o životním a existenčním minimu. Ředitel zařízení při rozhodování o stanovení a výši příspěvku za pobyt a péči musí zkoumat zejména výši sirotčího důchodu, jež doloží buď příjemce sirotčího důchodu (nejčastěji poručník dítěte), případně příslušná okresní správa sociálního zabezpečení na žádost ředitele. 

Související ustanovení: 

 § 13a - soudní výchovná opatření dočasného umístění dítěte v zařízení, § 42g - státní příspěvek pro zřizovatele zařízení 

Související předpisy: 

 zákon č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění 

 § 42f 

(Splatnost [1], krácení [2] a vyúčtování ošetřovného [3]) 
JUDr. Zuzana Zárasová 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K § 42f 
 
	Při rozhodování o příspěvku na úhradu pobytu a péče je nutné ve výroku rozhodnutí vždy stanovit splatnost příspěvku, přičemž zákon o sociálně-právní ochraně dětí v § 42f odst. 1 říká, že se příspěvek za kalendářní měsíc hradí pozadu, nejpozději do 15. dne následujícího kalendářního měsíce, jeho splatnost tak nelze určit před 1. dnem „následujícího“ měsíce. Příspěvek náleží zařízení od prvního dne pobytu dítěte, které je v zařízení umístěno na základě rozhodnutí soudu či na žádost orgánu sociálně-právní ochrany, resp. též od prvního dne pobytu dítěte umístěného v zařízení na základě dohody se zákonným zástupcem, přičemž v tomto případě se výše příspěvku a způsob jeho úhrady, ale sjednává v dohodě o umístění dítěte do zařízení - viz § 42 odst. 8 písm. i) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Příspěvek na úhradu pobytu a péče je stanoven v částce za měsíc, pokud však dítě pobývá v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc jen část kalendářního měsíce, stanoví se příspěvek poměrně podle počtu dnů strávených v zařízení, a to ve výši 1/30 z měsíční částky za každý den strávený v zařízení (srov. výklad k § 42c odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

	Pokud dítě ze zařízení odchází po 15. hodině nebo se vrací před 15. hodinou, nezapočítávají se tyto dny jako dny pobytu mimo zařízení. Pokud tedy dítě odejde na návštěvu k rodičům např. v pátek ve 13 hod. a vrátí se v neděli v 18 hod., sníží se příspěvek o 3/30, neboť dítě pobývalo mimo zařízení celkem 3 dny. Pokud by dítě odešlo v pátek v 16 hod. a vrátilo se v neděli ve 13 hod., příspěvek se nesnižuje, protože dítě pobývá mimo zařízení pouze jeden den (pátek ani neděle se nepočítají jako dny pobytu mimo zařízení). Případné uvádění fiktivních časů odchodu a příchodu dítěte do zařízení samozřejmě představují jednání podvodné. 

	Vyúčtování přeplatků a nedoplatků, ve kterém se zohledňují dny strávené mimo zařízení a také to, kdy došlo k ukončení pobytu dítěte, provede zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc do 15. dne kalendářního měsíce následujícího po ukončení pobytu dítěte v zařízení nebo během pobytu dítěte v zařízení po skončení kalendářního roku. Výsledky tohoto vyúčtování se pak vždy písemně oznámí osobě, která je povinna příspěvek na úhradu pobytu a péče hradit. Změny ve výši ošetřovného, stejně jako zánik tohoto nároku jsou předmětem vyúčtování a vyplývají ze zákona, proto není třeba v těchto záležitostech vydávat určovací správní rozhodnutí ve smyslu § 9 i. f. spr. řádu, ale je-li tu takový požadavek účastníků, je namístě v této věci postupovat podle části čtvrté správního řádu (vyjádření, osvědčení, sdělení). Lze však připomenout, že i vyúčtování má povahu správního rozhodnutí, neboť se jím ukládají povinnosti (nedoplatek) či přiznávají práva (přeplatek), tím spíše pak je zbytečné současně rozhodovat o zániku nároku samostatně. Názory, že (samostatné) správní rozhodnutí o zániku nároku je nezbytné vydat vždy, jsou jak nesprávné, tak i nedůvodné. 

Související ustanovení: 

 § 13a - soudní výchovná opatření dočasného umístění dítěte v zařízení, § 42g - státní příspěvek pro zřizovatele zařízení 

Státní příspěvek pro zřizovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc 

 § 42g 

(Vznik a trvání nároku na státní příspěvek [1, 3 písm. c)]; Účelovost využití státního příspěvku [2]; Výše státního příspěvku a jeho krácení [3]; Zánik nároku na státní příspěvek [4]) 
JUDr. Zuzana Zárasová 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: K odst. 2: Dochází k zpřesnění, které by mělo zajistit efektivnější nakládání se státním příspěvkem, který má sloužit vždy na úhradu pobytu a péče o konkrétní dítě v konkrétním zařízení. 

	K odst. 3: Ke změně dochází také ve stanovení výše státního příspěvku pro zřizovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Na rozdíl od dosavadní právní úpravy se státní příspěvek stanoví pevnou částkou a také se omezuje poskytování tohoto příspěvku jen na tu dobu, kdy dítě skutečně v tomto zařízení pobývá. Výdaje na státní příspěvek pro zřizovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc velmi rychle meziročně narůstají. Jde o mandatorní výdaj státního rozpočtu a bez změny právní úpravy nelze do tohoto růstu výdajů zasáhnout. K rapidnímu nárůstu výdajů na státní příspěvek pro zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc dochází díky rostoucímu počtu zařízení, která často vznikají jako součást pobytových zařízení (kojeneckých ústavů, dětských domovů) a rostoucímu počtu umisťovaných dětí. I přesto zůstává výše státního příspěvku na jedno dítě pro zřizovatele zařízení výrazně vyšší v porovnání s výší dávek na jedno dítě svěřené do pěstounské péče. Zavedením standardizovaných postupů pro orgány sociálně-právní ochrany spolu s důrazem na sociální práci s rodinou se předpokládá, že počet dětí umisťovaných v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc nebude narůstat, naopak by mělo dojít ke snížení počtu umisťovaných dětí. 

	Dosavadní právní úprava v případě nároku na státní příspěvek není jednoznačná, často dochází k situaci, kdy dítě fakticky v zařízení nepobývá a je např. na dlouhodobé návštěvě u příbuzných, avšak státní příspěvek je zařízení přesto vyplácen. Dochází tedy k úpravě, která stanovuje nárok na státní příspěvek pouze za dobu, kdy dítě v zařízení skutečně pobývá a zařízení s jeho pobytem vznikají náklady. Jsou také zpřesňovány podmínky zániku nároku na státní příspěvek, jelikož současná právní úprava je nedostatečná a praxe značně roztříštěná. Absentovala zákonná úprava situace, kdy se dítě svěřené do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc fakticky nachází mimo zařízení, ačkoliv nadále trvá právní titul, na jehož základě bylo dítě do péče zařízení umístěno (rozhodnutí soudu, žádost orgánu sociálně-právní ochrany dětí, žádost zákonného zástupce). Zákon proto stanovil, že v případě pobytu dítěte mimo zařízení po dobu alespoň 2 po sobě jdoucích dnů se státní příspěvek snižuje o jednu třicetinu za každý den pobytu dítěte mimo zařízení, obdobně jako je tomu v úpravě příspěvku na úhradu pobytu a péče v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc podle § 42f odst. 2 nebo v úpravě příspěvku na úhradu péče poskytované dětem ve školských zařízeních pro výkon ústavní výchovy podle § 30 odst. 2 zákona č. 109/2002 Sb., o výkonu ústavní výchovy nebo ochranné výchovy ve školských zařízeních a o preventivně výchovné péči ve školských zařízeních. 

	Kromě toho se výslovně řeší zánik nároku na státní příspěvek v případě zrušení nebo zániku rozhodnutí soudu, kterým bylo dítě do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc svěřeno. Výjimku mohou představovat pouze případy, ve kterých dítě po pravomocném nařízení ústavní výchovy nadále přechodně zůstává v péči zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc do doby, než je příslušným orgánem sociálně-právní ochrany dětí dojednáno přijetí dítěte do zařízení pro výkon ústavní výchovy v souladu s § 28 zákona o sociálně-právní ochraně dětí, a situace, kdy je dítěti v zařízení fakticky poskytována péče i poté, kdy rozhodnutí soudu bylo zrušeno nebo pozbylo platnosti, avšak nebylo možné dítě předat do péče zákonnému zástupci nebo jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte. 

K § 47g 
 
Obecně ke státnímu příspěvku 
 
	Stát se podílí na financování zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc formou tzv. státního příspěvku pro zřizovatele těchto zařízení. Jak již z názvu vyplývá, jde o příspěvek státu na financování zařízení, resp. na financování pobytu dětí umístěných v zařízení a péče o ně, který však nemá za cíl pokrýt veškeré náklady související s chodem zařízení. Příspěvek má sloužit k pokrytí bezprostřední péče o děti (jde o příspěvek na pobyt a péči o dítě), nemůže sloužit k jiným aktivitám zřizovatele a je neinvestiční, což znamená, že ze státního příspěvku nelze hradit např. vznik nových zařízení či pracovišť. Financování zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc musí být vždy vícezdrojové a zřizovatel musí mít zajištěno financování též jinou formou než ze státního příspěvku, zejména formou nadačních příspěvků či sbírek, dotací od krajského úřadu, případně obecních úřadů, neboť zařízení zajišťují krizovou pomoc a péči o děti z jejich obvodu. Z důvodu nastolení pevnější spolupráce mezi zařízeními a samosprávnými celky bylo novelou zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 401/2012 Sb. přistoupeno ke změnám v oblasti pověřování a zřizování nových zařízení (viz § 49 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), aby se totiž samosprávné celky mohly podílet jak na rozvoji krizových služeb sociální prevence v souladu s potřebami kraje, tak na financování zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, musejí mít také přehled o tom, že zařízení v jejich obvodu má vzniknout a musí mít možnost se k takovému záměru vyjádřit. 

	Jak vyplývá z výzkumu Výzkumného ústavu práce a sociálních věcí z roku 2011 (Zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc - umísťování dětí, podmínky péče o děti, financování provozu. Praha: Výzkumný ústav práce a sociálních věcí, 2012), činí státní příspěvek poněkud v rozporu s koncepcí financování těchto zařízení, zmíněnou výše, hlavní zdroj financování většiny zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc - průměrně se na financování nákladů podílí z 58%, v případě tzv. Klokánků zřizovatele Fondu ohrožených dětí dokonce ze 72%. Dotace krajských úřadů směřují převážně do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, která jsou zřízena při dětských domovech či dětských domovech pro děti do 3 let věku (dříve kojenecké ústavy), které jsou zřízeny krajem - zde představují průměrně 55% finančních zdrojů zařízení. Celkově se dle uvedeného výzkumu dotace krajských úřadů podílí na financování zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc z 18%. Dotace na sociální služby jsou významným zdrojem zejména pro Klokánky, tvoří 17% finančních zdrojů, v těchto případech je ovšem třeba při kontrole využívání veřejných prostředků zaměřit se na prevenci a případný postih duplicitního financování téže činnosti (srov. též výklad k § 48 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Významnějším zdrojem financí jsou pak také sponzorské dary a výtěžky z nejrůznějších sbírek, naopak sociální dávky vyplácené do zařízení a příspěvky od rodičů tvoří jen malé procento z finančních zdrojů zařízení. 

	Státní příspěvek poskytovaný zřizovateli zařízení byl zaveden v důsledku poslanecké iniciativy novelou zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 134/2006 Sb., a to jako příspěvek státu za pobyt a péči o děti umístěné do zařízení na základě žádosti orgánu sociálně-právní ochrany či na základě soudního rozhodnutí. Původně činil příspěvek 7,0násobek životního minima osoby, která je posuzována jako druhá nebo další v pořadí podle zákona o životním a existenčním minimu, od 1. ledna 2007 pak 7,8násobek a od 1. září 2007 dokonce 10,8násobek (viz tabulka níže). Od 1. ledna 2013 je stanoven fixní částkou. 

K odst. 1 
 
	Nárok na státní příspěvek vzniká zřizovateli zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc dnem splnění všech zákonných podmínek, vymezujících pobyt dítěte v zařízení jako legální, tedy souladný s právem (§ 42i zák. o soc.-práv. ochraně dětí: "nárok na státní příspěvek vzniká dnem splnění podmínek stanovených tímto zákonem," tedy všech zákonných podmínek, nikoli jen těch, vyplývajících z komentovaného § 42g odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, srov. komentář k § 42i zák. o soc.-práv. ochraně dětí; platí obecná zásada, že stát nemůže poskytovat veřejné prostředky na činnost či stav, který je v objektivním rozporu s právem). Konkrétní nárok vzniká tedy dnem, od kterého zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc poskytuje dítěti v plném souladu s právní úpravou pobyt a péči na základě 
 
- vykonatelného rozhodnutí soudu (usnesení o nařízení předběžného opatření soudu podle § 452 a násl. z. ř. s., rozsudek o nařízení výchovného opatření podle § 13a odst. 1, 2, rozsudek o svěření dítěte do péče zařízení podle § 971 odst. 2 obč. zák.), 
 
- žádosti obecního úřadu obce s rozšířenou působností a se souhlasem rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte podle § 42 odst. 2 písm. b) a § 42 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nebo 
 
- žádosti zákonného zástupce dítěte [§ 42 odst. 2 písm. c), § 42 odst. 8 zák. o soc.-práv. ochraně dětí] nebo na základě žádosti samotného dítěte [§ 42 odst. 2 písm. d) a § 42 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí], pokud se obecní úřad obce s rozšířenou působností vyjádří, že považuje umístění dítěte do péče zařízení za důvodné - státní příspěvek náleží jen za dny, resp. období, kdy je tato důvodnost dána. 
 
	Významná je definice nároku na státní příspěvek hned v první větě: příspěvek náleží za (1.) pobyt a péči poskytovanou nezletilému dítěti (2.) v tomto zařízení - obě podmínky musí být splněny současně, tedy musí tu být ona skutečně reálně poskytnutá péče konkrétnímu dítěti, a to současně při pobytu v konkrétním zařízení, slovy zákona "v tomto zařízení". 

	Pro vznik a trvání nároku na státní příspěvek pro zřizovatele zařízení je rozhodující, zda dítě bylo do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc umístěno a dále v jeho péči pobývá v souladu se zákonem, tj. v souladu s podmínkami stanovenými zákonem o sociálně-právní ochraně dětí a dalšími souvisejícími právními předpisy, zejména občanským zákoníkem a zákonem o zvláštních řízeních soudních. 

	Na prvém místě se jedná o oprávnění provozovatele zařízení přijmout dítě k pobytu z hlediska volné, resp. naplněné kapacity, což představuje hledisko veřejnoprávní (rovněž státní příspěvek je veřejnoprávním transferem, proto uvedená okolnost má na vznik nároku na něj zásadní vliv, na rozdíl od ošetřovného, které má povahu soukromoprávního nároku, a to i v případě, že o něm rozhoduje ředitel zařízení). Kapacitu zařízení stanovuje zřizovatel zařízení tak, aby odpovídala požadavku zajištění hygienických, materiálních a technických podmínek (§ 49 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), tato kapacita však nesmí být vyšší než 28 lůžek (§ 42 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), s výjimkami stanovenými pro určitou situaci zákonem nebo udělenými obecně rozhodnutím (tamtéž). Jedná se o kritérium formální, když § 42 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí užívá slova "počet dětí umístěných v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc nesmí přesáhnout...", když tím navazuje na předchozí odstavec, podle něhož se na základě některého z tam uvedených právních důvodů "dítě ... umísťuje v zařízení...". Zákon pak v odst. 5 obsahuje další pojem, a to "pobyt", když stanoví, že "délka pobytu dítěte v zařízení ... může trvat nejdéle po dobu 3 měsíců od jeho umístění ... 6 měsíců, je-li dítě umístěno...", je tak zřejmé, že se rozlišuje formální důvod ("umístění") a materiální stránka ("pobyt, délka pobytu"). Jsou-li děti v zařízení formálně "umístěny" na základě některého ze zákonných důvodů, nemusí tak současně být v zařízení reálně přítomny (srov. slova "pobyt", "přijetí" a "ukončení pobytu"). Na stranu jednu tak ve vztahu k nepřítomným dětem s výjimkou krátkodobé nepřítomnosti [srov. odst. 3 písm. b)] nevzniká nárok na státní příspěvek "za pobyt a péči poskytovanou v tomto zařízení", na stranu druhou se jedná o děti v zařízení formálně "umístěné", byť v něm dočasně nepobývající, proto je nutno je započítat do celkového stavu, a dosahuje-li počet "umístěných" dětí počtu 28, pak zásadně nelze přijmout k péči dalšího uživatele služby, což vyplývá nejen z uvedených formálních důvodů, ale především z potřeb praxe, když umístěné dítě může kdykoli opět nastoupit k pobytu, přitom by však jeho lůžko bylo mezitím obsazeno. Novému uživateli služby by proto muselo být ze dne na den její poskytování ukončeno (nebo naopak odmítnuto poskytnutí pobytu a péče uživateli služby, jehož "umístění" přitom trvá), což však s ohledem na cílovou skupinu a druh služby není dost dobře myslitelné. Je tak zřejmé, že ani z čistě praktických důvodů by nebylo možné přijímat na lůžka, na nichž trvá "umístění" dítěte (byť mu v daný moment není poskytován pobyt a péče), dítě jiné. Blíže k otázce kapacity služby srov. výklad k § 42 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Pokud je dítě do zařízení umístěno z rozhodnutí soudu, je třeba pro účely státního příspěvku vždy zkoumat vykonatelnost takového rozhodnutí a jeho trvání. V soudním rozhodnutí musí být vždy uvedeno, do kterého zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc (popřípadě kterého jeho pracoviště, tj. pobočky, srov. výše) se dítě umisťuje, a pouze toto zařízení je pak povinno i oprávněno o dítě pečovat. Pokud by se dítě nacházelo v jiném zařízení (byť téhož zřizovatele), jde o protiprávní stav a státní příspěvek nelze v takové situaci poskytnout. Jedinou výjimku představuje přemístění dítěte v souladu s § 42a odst. 8 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Jde-li o zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc provozované při školském zařízení či při zařízení poskytovatele zdravotních služeb, musí být z rozhodnutí soudu patrné, že se dítě svěřuje právě do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, a nikoli do jiného typu pobytového zařízení pro děti. Jinak by opět šlo o protiprávní pobyt a nárok na státní příspěvek by nevznikl, čímž nemusí být vyloučena možnost posoudit rozhodnutí podle jiné právní úpravy (např. jako nařízení ústavní výchovy) s případnými odpovídajícími nároky, vyplývajícími ze splnění podmínek, daných jinými právními předpisy. Absolutně vadné a materiálně nevykonatelné je soudní rozhodnutí, kterým se dítě svěřuje do péče zřizovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, aniž by výrok současně uváděl, do kterého z jím provozovaných zařízení, ledaže by šlo o zřizovatele jediného zařízení, sídlícího na stejné adrese, kde zařízení současně poskytuje služby. 

	Je-li dítě do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc umístěno na žádost orgánu sociálně-právní ochrany, je třeba ověřit splnění podmínek § 42 odst. 2 písm. b) a odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, zejména zda byla žádost o umístění dítěte podána příslušným obecním úřadem obce s rozšířenou působností a zda byl neprodleně od umístění dítěte do péče zařízení podán k soudu návrh na nařízení předběžného opatření anebo zajištěn souhlas s pobytem dítěte v zařízení ze strany rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte (§ 42 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Pouze to zařízení, které bylo úřadem požádáno o umístění dítěte, resp. se kterým bylo domluveno, že péči o dítě převezme, je oprávněno o dítě pečovat a pouze tomuto zařízení náleží za pobyt a péči o dítě státní příspěvek, jsou-li splněny ostatní zákonné podmínky pro vznik nároku. 

	Nárok na státní příspěvek vzniká zřizovateli zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc též v případě, že příslušný orgán sociálně-právní ochrany shledá jako důvodné umístění dítěte v zařízení na základě žádosti zákonného zástupce nebo umístění na žádost samotného dítěte. Pokud jde o státní příspěvek za dítě pobývající v zařízení na vlastní žádost, je třeba vždy ověřit, zda byl neprodleně po umístění dítěte do zařízení podán k soudu návrh na nařízení předběžného opatření anebo zajištěn souhlas s pobytem dítěte v zařízení ze strany rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte. Jde-li o státní příspěvek na dítě umístěné v zařízení na základě dohody mezi zařízením a zákonným zástupcem, je třeba zkoumat jednak to, zda dítě bylo do péče zařízení umístěno na základě řádně uzavřené písemné dohody s oprávněnou osobou (jeden z rodičů, oba rodiče, poručník) a zda uzavřená dohoda obsahuje všechny povinné náležitosti stanovené v § 42 odst. 8 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, ale také trvání důvodnosti pobytu ze strany orgánu sociálně-právní ochrany. Opět je také třeba zkoumat, zda péči o dítě zajišťuje zařízení, se kterým byla dohoda uzavřena. 

	Vyjádření o důvodnosti umístění dítěte v zařízení je orgán sociálně-právní ochrany příslušný podle místa trvalého pobytu dítěte povinen zaslat zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc do 8 dnů ode dne doručení ohlášení o přijetí dítěte podle § 42 odst. 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Orgán sociálně-právní ochrany musí ve svém vyjádření uvést, od kterého data považuje pobyt dítěte v zařízení za důvodný. Pokud během pobytu dítěte v zařízení orgán sociálně-právní ochrany shledá, že pobyt dítěte v zařízení již není nadále důvodný (např. rodiče si našli nové bydlení, přesto péči o dítě nepřevzali, ačkoli dítě do zařízení umístili právě z důvodu nevyhovujících bytových podmínek), oznámí tuto skutečnost s datem ukončení důvodnosti zařízení, zřizovateli a pro účely rozhodování o státním příspěvku též krajskému úřadu, který o příspěvku rozhoduje. Nárok na státní příspěvek pak zaniká dnem, kdy orgán sociálně-právní ochrany zařízení odeslal vyjádření o tom, že umístění dítěte v zařízení již nepovažuje za důvodné [viz § 42g odst. 4 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. 

K odst. 2 
 
	Státní příspěvek slouží k financování přímé péče o dítě, kterou poskytuje konkrétní zařízení. Proto zákon říká, že státní příspěvek musí být využit tím zařízením, které o dítě fakticky pečuje. Tím je dána účelová vázanost příspěvku; jiné použití státního příspěvku je tak v rozporu se zákonem. Není však třeba vyúčtování v tom smyslu, že příspěvek byl využit výhradně pro zajištění péče o to dítě, v jehož případě nárok na příspěvek vznikl. V tom smyslu je konstrukce zdejšího příspěvku podobná jako v případě státního příspěvku na výkon pěstounské péče (srov. § 47d odst. 1 věta poslední zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

K odst. 3 písm. a) 
 
	Výše státního příspěvku byla do 1. ledna 2013 vázána na životní minimum osoby, která se podle zákona o životním a existenčním minimu posuzuje jako druhá nebo další v pořadí (částka životního minima byla násobena určitým koeficientem, který činil zprvu 7,0násobek, poté 7,8násobek a od 1. ledna 2012 dokonce 10,8násobek). Novela zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 401/2012 Sb. přinesla jednotnou pevnou částku státního příspěvku pro všechny věkové kategorie dětí, která již není odvislá od životního minima. Tato částka činí od 1. ledna 2013 22 800 Kč za dítě měsíčně. V plné výši náleží zřizovateli státní příspěvek za předpokladu, že se dítě v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc nachází po celý kalendářní měsíc. Pobývá-li dítě část měsíce mimo zařízení (např. na návštěvě u rodičů), snižuje se státní příspěvek dle pravidla uvedeného v písm. b), které je obdobou tradičního pravidla pro krácení ošetřovného podle § 42c odst. 5 a § 42f odst. 1, 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí - viz níže. 

K odst. 3 písm. b) 
 
	Státní příspěvek náleží zřizovateli zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc v plné výši 22 800 Kč, pokud dítě v zařízení pobývá celý kalendářní měsíc. Příspěvek se snižuje o 1/30 za každý den, v němž dítě pobývá mimo zařízení a takový pobyt trvá déle než 2 dny. Přijde-li tedy dítě do zařízení během kalendářního měsíce (tedy nikoli 1. určitého měsíce), případně jeho pobyt je ukončen během měsíce, krátí se státní příspěvek o příslušný počet třicetin, kdy dítě v zařízení nepobývá. Zde není rozhodné, v jakou hodinu je do zařízení přijímáno či v jakou hodinu zařízení opouští (věta za středníkem týkající se odchodu po 15. hodině a příchodu před 15. hodinou se aplikuje jen a pouze u krátkodobých pobytů dítěte, které již v zařízení pobývá, mimo toto zařízení - např. návštěvy rodičů). Právní úprava je shodná v měsících, které mají 30 dnů, stejně jako u měsíců, které mají 31 dnů. Pokud dítě v zařízení pobývá alespoň 1 den, státní příspěvek nemůže nikdy činit 0 Kč, byť by se od částky 22 800 Kč odečítalo 30/30 příspěvku, neboť dítě bylo do zařízení přijato 31. dne v měsíci. V takovém případě by státní příspěvek činil vždy alespoň 760 Kč. 

	Příklad 1: Dítě je přijato do zařízení 18. září a jeho pobyt trvá po zbytek měsíce září, tedy do 30. září. Státní příspěvek je třeba krátit o 17/30 (za dny, kdy se dítě v zařízení nenacházelo, tedy od 1. do 17. 9.), tedy o částku 12 920 Kč. Státní příspěvek v uvedeném případě činí za měsíc září 9 880 Kč. 

	Příklad 2: Dítě je do zařízení přijato dne 2. března a jeho pobyt je ukončen a dítě odchází ze zařízení 28. 3. Mimo zařízení tedy dítě pobývalo celkem 4 dny (1. března a 29.-31. března) a státní příspěvek se krátí o 4/30, tedy o 3 040 Kč. Státní příspěvek činí celkem 19 760 Kč. Novela zákona č. 401/2012 Sb. zavedla krácení státního příspěvku v tom případě, kdy dítě pobývá mimo zařízení po dobu (alespoň) 2 po sobě jdoucích kalendářních dnů, přičemž den, ve kterém dítě odejde ze zařízení po 15. hodině, nebo den, kdy se vrací do zařízení před 15. hodinou, se do doby 2 dnů po sobě jdoucích nezahrnuje. Jde o obdobnou úpravu, jaká je nastavena u příspěvku na úhradu pobytu a péče podle § 42b a § 42f zák. o soc.-práv. ochraně dětí, proto i zde platí, že případné uvádění fiktivních časů odchodu a příchodu dítěte do zařízení samozřejmě představuje jednání podvodné. 

	Zákonodárce uvedenou úpravou reagoval na skutečnost, že se nikoli výjimečně stávalo, že dítě umístěné v zařízení se po delší dobu nacházelo mimo toto zařízení (na dlouhodobé návštěvě u rodičů či jiných příbuzných či u zájemců o náhradní rodinnou péči), zařízení tak de facto nevznikaly náklady související s přímou péčí o dítě, nicméně státní příspěvek zařízení vyplácen byl. Od 1. ledna 2013 bylo tedy přistoupeno k úpravě, že pokud se dítě nenachází po delší dobu (déle než 2 dny) fakticky v zařízení, dochází ke krácení státního příspěvku. Ustanovení je třeba aplikovat v případech, kdy zařízení o dítě fakticky nepečuje a nevznikají mu tak náklady související s péčí o dítě. Pokud se však dítě nachází sice mimo zařízení (mimo budovu), ale je stále ve faktické péči zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc - např. na táboře či prázdninovém pobytu, který je organizován a placen zařízením - nárok na státní příspěvek je zachován, stejně tak pokud se dítě nachází ve všední dny např. na internátě, který je placen zařízením. 

Tabulky k určení délky pobytu dítěte mimo zařízení v případě víkendových propustek pro účely posouzení nároku na státní příspěvek dle  § 42g odst. 3 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí
1) Dítě opouští zařízení v pátek
I------------------I-------------------I-------------------I----------------------I
I Odchod v pátek:  I Příchod v sobotu: I Příchod v neděli: I Státní příspěvek se: I
I------------------I-------------------I-------------------I----------------------I
I před 15. hodinou I před 15. hodinou  I -                 I nekrátí              I
I------------------I-------------------I-------------------I----------------------I
I před 15. hodinou I po 15. hodině     I -                 I krátí se o 2/30      I
I------------------I-------------------I-------------------I----------------------I
I před 15. hodinou I -                 I před 15. hodinou  I krátí se o 2/30      I
I------------------I-------------------I-------------------I----------------------I
I před 15. hodinou I -                 I po 15. hodině     I krátí se o 3/30      I
I------------------I-------------------I-------------------I----------------------I
I po 15. hodině    I kdykoli           I -                 I nekrátí              I
I------------------I-------------------I-------------------I----------------------I
I po 15. hodině    I -                 I před 15. hodinou  I nekrátí              I
I------------------I-------------------I-------------------I----------------------I
I po 15. hodině    I -                 I po 15. hodině     I krátí se o 2/30      I
I------------------I-------------------I-------------------I----------------------I
   
2) Dítě opouští zařízení v sobotu:
I------------------I-------------------I----------------------I
I Odchod v sobotu: I Příchod v neděli: I Státní příspěvek se: I
I------------------I-------------------I----------------------I
I před 15. hodinou I před 15. hodinou  I nekrátí              I
I------------------I-------------------I----------------------I
I před 15. hodinou I po 15. hodině     I krátí o 2/30         I
I------------------I-------------------I----------------------I
I po 15. hodině    I před 15. hodinou  I nekrátí              I
I------------------I-------------------I----------------------I
I po 15. hodině    I po 15. hodině     I nekrátí              I
I------------------I-------------------I----------------------I
- dítě se nachází v zařízení
- dítě se nachází mimo zařízení
 
Zdroj: Metodické doporučení MPSV ke státnímu příspěvku pro zřizovatele zařízení pro děti 
vyžadující okamžitou pomoc od 1. 1. 2013 ze dne 13. 3. 2013 č. j. 2013/17282-21.
 
	Pobyt dítěte mimo zařízení se nevztahuje pouze k měsíci, za který státní příspěvek náleží, nýbrž je nutno posuzovat jeho celkovou délku. Podmínka pro krácení příspěvku spočívající v tom, že pobyt dítěte mimo zařízení trvá minimálně 2 po sobě jdoucí dny, je splněna zcela logicky též v případě odchodu dítěte ze zařízení v jednom měsíci a návratu v jiném (následujícím) měsíci (jiný výklad by ostatně byl v rozporu s logikou právní úpravy). 

	Pobyt dítěte mimo zařízení vyžadující okamžitou pomoc je možný u dětí pobývajících v zařízení na základě soudního rozhodnutí (ať již předběžného opatření, meritorního rozhodnutí o svěření dítěte podle § 971 odst. 2 obč. zák., nebo jde-li o výchovné opatření podle § 13a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí) jen po předchozím písemném souhlasu místně příslušného orgánu sociálně-právní ochrany. O povolení pobytu rozhoduje ředitel zařízení [viz § 42 odst. 7 písm. b) ve spojení s § 30 odst. 1) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. 

	Je-li dítě v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc umístěno na žádost zákonného zástupce nebo na žádost orgánu sociálně-právní ochrany s následným souhlasem rodiče či jiné osoby odpovědné za výchovu, je možné povolit dítěti přechodný pobyt mimo zařízení jen za předpokladu, že zákonný zástupce přímo v dohodě podle § 42 odst. 8 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nebo v samostatném právním jednání (popř. jako součást svého souhlasu s pobytem dítěte v zařízení) udělí výslovný souhlas s dočasnými pobyty dítěte u osob, které v dohodě (nebo prohlášení) označí, a že tento zákonný zástupce udělí předchozí souhlas ke každému jednotlivému pobytu dítěte mimo zařízení. Pokud by možnost krátkodobého pobytu dítěte mimo zařízení nebyla v dohodě o umístění dítěte vůbec sjednána, bylo by nutné brát odchod dítěte ze zařízení fakticky jako ukončení jeho pobytu (viz komentář k § 42 odst. 8 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

	V seznamu dětí umístěných v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, který zařízení dokládá k žádosti o státní příspěvek [§ 42l odst. 3 písm. e) zák. o soc.-práv. ochraně dětí], musí zařízení uvést všechny pobyty dítěte mimo zařízení, jež zakládají krácení státního příspěvku, a to úplně a pravdivě. Má-li krajský úřad, který o státním příspěvku rozhoduje, pochybnosti o uvedených údajích, je namístě si vše ověřit jak u samotného zařízení, tak místě příslušného orgánu sociálně-právní ochrany, který vydává souhlasy s pobytem dětí mimo zařízení, popř. též u osob, u nichž bylo dítě na dočasném pobytu podle § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Příklad 1: Dítě umístěné v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc soudním rozhodnutím odešlo po předchozím písemném souhlasu příslušného orgánu sociálně-právní ochrany dětí na návštěvu k příbuzným dne 15. března v 10:15 hod. a vrátilo se následující den v 19:00 hod. Jelikož dítě opustilo zařízení před 15. hodinou a vrátilo se po 15. hodině, oba dva dny jsou brány jako dny pobytu mimo zařízení a státní příspěvek se krátí o 2/30. 

	Příklad 2: Dítě umístěné v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc soudním rozhodnutím odešlo po předchozím písemném souhlasu příslušného orgánu sociálně-právní ochrany dětí na návštěvu k příbuzným dne 15. března v 17:00 hod. a vrátilo se dne 17. března ve 14:30 hod. Státní příspěvek se v takovém případě nekrátí, neboť dítě pobývalo mimo zařízení jen 1 den. 

K odst. 3 písm. c) 
 
	Za určitých okolností může nastat situace, kdy je dítěti pobývajícímu v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc (ať již na základě jakéhokoli právního titulu) nařízena ústavní výchova. Po právní moci takového soudního rozhodnutí by orgán sociálně-právní ochrany měl sjednat přijetí dítěte do příslušného zařízení pro výkon ústavní výchovy podle § 28 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Jelikož tato procedura může nějaký čas trvat a dítě i nadále pobývá v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, ačkoli původní právní titul pro umístění dítěte v zařízení zanikl, zákon výslovně stanovuje, že státní příspěvek za toto dítě zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc náleží do té doby, než dítě skutečně zařízení opustí. Je třeba reagovat na situaci, kdy se dítě v zařízení nachází i po právní moci rozhodnutí o nařízení ústavní výchovy nikoli vinou zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, které nemůže být kráceno na financích, když dítěti i nadále poskytuje faktickou péči. Orgán sociálně-právní ochrany by měl dotčeným ústavům poskytnout součinnost urychleně a přijetí dítěte do příslušného zařízení pro výkon ústavní výchovy by mělo následovat co nejdříve po jejím pravomocném nařízení. Lze současně připomenout, že povinnost dobrovolně realizovat rozhodnutí soudu pod hrozbou jeho nuceného výkonu (exekuce) stíhá v první řadě oba ústavy (tj. zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc a zařízení pro výkon ústavní výchovy). 

K odst. 4 
 
	Obecně platí, že státní příspěvek pro zřizovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc zaniká spolu se zánikem právního titulu, na jehož základě se dítě v zařízení nachází. Je-li dítě umístěno v zařízení na žádost zákonného zástupce a orgán sociálně-právní ochrany považuje tento pobyt za důvodný, mohou nastat dvě situace, při kterých nárok na státní příspěvek zaniká. První, častější z nich, je ukončení dohody o umístění dítěte, resp. odchod dítěte umístěného na základě dohody se zákonným zástupcem ze zařízení. Dohoda o svěření dítěte do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, která je povinně uzavírána písemně, by měla být při odchodu dítěte ze zařízení též ukončena písemnou formou k datu faktického odchodu dítěte ze zařízení. Avšak i v případě, že nedojde z nejrůznějších důvodů k písemnému ukončení dohody, lze dovodit její zánik pro nemožnost plnění k datu faktického odchodu dítěte ze zařízení, nejde-li jen o krátkodobý pobyt dítěte mimo zařízení, jehož možnost je výslovně v dohodě sjednána a není s ním spojován zánik dohody o umístění dítěte do zařízení. Blíže k problematice zániku dohody o svěření dítěte do zařízení - viz komentář k § 42 odst. 8 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Druhou z možností zániku nároku na státní příspěvek je sdělení orgánu sociálně-právní ochrany, že nadále nepovažuje pobyt dítěte umístěného v zařízení na základě dohody se zákonným zástupcem za důvodný [viz § 42g odst. 4 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. Nárok na státní příspěvek v takovém případě zaniká dnem, kdy orgán sociálně-právní ochrany odeslal zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc sdělení, že nepovažuje nadále umístění dítěte v tomto zařízení za důvodné. V tomto případě zaniká pouze nárok na státní příspěvek, samotné zaopatření dítěte v zařízení z hlediska soukromého práva trvá, proto dítě i nadále setrvává v zařízení na základě dohody se zákonným zástupcem, ovšem již bez příspěvku státu, neboť orgán sociálně-právní ochrany vidí jiné vhodnější řešení situace dítěte a jeho rodiny, než je pobyt dítěte v zařízení. S ohledem na vymezení účelu zařízení v § 42 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí by však k této situaci docházet nemělo, neboť není-li tu dána důvodnost pobytu, byl by další pobyt dítěte v zařízení vždy v rozporu s účelem služby. Orgán sociálně-právní ochrany by samozřejmě měl s rodinou situaci řešit a nejvhodnější řešení promítnout do individuálního plánu ochrany dítěte, měl by zároveň o tom, že pobyt dítěte nevidí nadále důvodným, vyrozumět nejen samotné zařízení, ale též jeho zřizovatele (§ 42 odst. 1 poslední věta zák. o soc.-práv. ochraně dětí) a pro účely rozhodování o státním příspěvku by kopii svého sdělení měl zaslat též krajskému úřadu, který o státním příspěvku rozhoduje. Z hlediska veřejného práva s ohledem na účel zařízení, vymezený v § 42 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, však je pobyt, který považuje orgán sociálně-právní ochrany za nedůvodný, zřejmě v rozporu s právem, proto je namístě urychleně formálně trvající dohodu rozvázat a nežádoucí pobyt dítěte v krizovém zařízení okamžité pomoci ukončit. 

	Odesláním sdělení, že příslušný orgán sociálně-právní ochrany nadále nepovažuje pobyt dítěte v zařízení za důvodný, zaniká nárok na státní příspěvek také, je-li dítě do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc umístěno na žádost tohoto orgánu sociálně-právní ochrany či na žádost samotného dítěte, a následně je pobyt stvrzen souhlasem rodiče či jiné osoby odpovědné za výchovu podle § 42 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Je-li dítě umístěno v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc z rozhodnutí soudu, nárok na státní příspěvek zaniká dnem, kterým toto rozhodnutí soudu pozbylo platnosti nebo bylo zrušeno. Může se tak stát např. z důvodu neprodloužení předběžného opatření či uplynutí doby trvání výchovného opatření podle § 13a zák. o soc.-práv. ochraně dětí, dále např. z důvodu nového rozhodnutí soudu, kterým je dítě svěřeno do péče rodiče či rodičů nebo do náhradní rodinné péče. Je také na příslušném orgánu sociálně-právní ochrany, aby činil ve spolupráci s dalšími subjekty (rodiči, zařízením, náhradními rodiči atd.) potřebné kroky k realizaci nového soudního rozhodnutí, resp. k obnovení původního stavu před umístěním dítěte do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, nebylo-li prodlouženo předběžné opatření nebo uplynula-li doba umístění dítěte v zařízení v soudním rozhodnutí vymezená, aniž došlo k prodloužení pobytu. Ustanovení písm. a) ale stanovuje, že pokud dítě v zařízení pobývá i po dni zániku či zrušení soudního rozhodnutí, kterým se dítě do zařízení umisťuje, zaniká nárok na státní příspěvek až v den faktického odchodu dítěte ze zařízení. Je tak reagováno na situace, kdy již původní rozhodnutí o umístění dítěte v zařízení není platné (bylo zrušeno či nahrazeno vykonatelným novým rozhodnutím), avšak dosud nebylo možné, aby dítě zařízení opustilo - rodiče si např. dítě mohou převzít až za několik dnů atp. 

	Je-li dítěti pobývajícímu v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc nařízena ústavní výchova, náleží zřizovateli zařízení státní příspěvek do dne faktického odchodu dítěte ze zařízení, byť právní titul (ať už jakýkoli), kterým bylo dítě do zařízení svěřeno, právní mocí rozhodnutí o nařízení ústavní výchovy zanikl - viz odst. 3 písm. c). Úprava odst. 3 písm. c) je tak obsahově totožná se zdejší úpravou písm. a) zejména v části věty za středníkem - v jednom případě je rozhodným okamžikem den přijetí dítěte do nového zařízení, ve druhém pak den, kdy dítě stávající zařízení opustí. Tyto okamžiky však v obou případech nastávají zpravidla současně. Zbytečná překombinovanost zákona je tu dána spíše historickým vývojem úpravy (opakované novelizace, poslanecké pozměňovací návrhy apod.) než nutností. 

K odst. 5 
 
	Toto ustanovení se stalo obsoletním od 1. ledna 2013 a je tedy neaplikovatelné. 

Související ustanovení: 

 § 42h - splatnost a platební podmínky, § 42i - formální předpoklady pro vznik nároku na příspěvek a jeho výplatu, § 42j - zánik nároku na státní příspěvek, § 42l - ohlašování změn, § 42k - řízení o státním příspěvku, § 42m - pověřenec zřizovatele v řízení o státním příspěvku, § 42n - změny nároku v důsledku změny počtu chovanců 

Související předpisy: 

 spr. řád 

Literatura:

Barvíková, J., Paloncyová, J., Machová, J. Zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc - umísťování dětí, podmínky péče o děti, financování provozu. Praha: Výzkumný ústav práce a sociálních věcí, 2012. 

 § 42h 

(Splatnost a platební podmínky) 
JUDr. Zuzana Zárasová 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: Současná úprava lhůty pro výplatu státního příspěvku v mnoha případech vylučuje, aby byla zákonem stanovená lhůta dodržena, a eliminuje prostor pro důkladné a řádné přezkoumání všech podkladů rozhodných pro určení výše státního příspěvku. Praxe ukázala, že v řadě případů nelze tuto zákonnou lhůtu splnit zejména z toho důvodu, že zřizovatelé zařízení neoznamují vždy údaje potřebné pro stanovení výše státního příspěvku ve lhůtě do 10 dnů po skončení příslušného kalendářního měsíce, jak stanoví § 42n odst. 1 zákona č. 359/1999 Sb., anebo zřizovatel zařízení údaje krajskému úřadu sice včas oznámí, avšak v těchto údajích se objeví některé nejasnosti, bez jejichž odstranění nelze určit výši státního příspěvku za příslušný kalendářní měsíc. Proto je zcela nevyhnutelné tuto lhůtu přiměřeně prodloužit a navázat ji na vykonatelnost rozhodnutí. Plynulé a bezproblémové financování zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc lze přitom zajistit i při prodloužení lhůty pro výplatu státního příspěvku. Krajský úřad může v rozhodnutí stanovit předběžnou vykonatelnost a vyplatit přiznanou částku státního příspěvku i bez ohledu na případné odvolání, dále má krajský úřad možnost rozhodnout pouze o nesporné části státního příspěvku v souladu s § 148 správního řádu s tím, že o zbývající části rozhodne dodatečně v závislosti na tom, zda se podaří nebo nepodaří doložit nárok na státní příspěvek. 

K odst. 1 
 
	Nárok na výplatu státního příspěvku vzniká dnem, kdy je u místně příslušného krajského úřadu podána žádost o přiznání státního příspěvku, která splňuje náležitosti § 42l odst. 3, 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a podpůrně náležitosti § 37 a § 45 spr. řádu. To znamená, že žádost musí být zejména určitá, úplná, srozumitelná, musí z ní být patrné, čeho se žadatel domáhá, a musí k ní být připojeny doklady, které prokazují splnění zákonných podmínek pro vznik nároku na státní příspěvek [viz § 42l odst. 3 písm. f) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. V případě příchodu či odchodu dětí, jejichž pobyt zakládá nárok na státní příspěvek, během měsíce, za který je státní příspěvek požadován, a také při pobytech mimo zařízení, za které se státní příspěvek krátí [viz § 42g odst. 3 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí], musí tyto skutečnosti zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc vždy sdělit krajskému úřadu, který o příspěvku, resp. o změně jeho výše rozhoduje, a to nejpozději do 10. dne kalendářního měsíce následujícího po měsíci, za který se má příspěvek poskytnout (viz § 42n zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Je též třeba doložit příslušné dokumenty prokazující nárok na státní příspěvek uvedené v § 42l odst. e) a f) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Státní příspěvek pro zřizovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc je vyplácen měsíčně, a to zpětně, po prokázání všech rozhodných skutečností zakládajících nárok na státní příspěvek. Krajský úřad [místně příslušný podle adresy sídla zařízení - viz § 61 odst. 2 písm. c)] o státním příspěvku rozhoduje ve správním řízení, pro vydání rozhodnutí tedy platí lhůty uvedené správním řádem. Krajský úřad rozhodne o státním příspěvku bez zbytečného odkladu, nejpozději do 30 dnů od zahájení řízení. Pokud je však třeba od zřizovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc či od samotného zařízení vyžádat doklady potřebné pro rozhodnutí, lhůty pro vydání rozhodnutí po tuto dobu neběží (viz § 71 odst. 4 spr. řádu). Nedodržení lhůt se přitom nemůže dovolávat ten účastník, který je způsobil (§ 71 odst. 5 spr. řádu). Aby bylo zajištěno plynulé financování zařízení, může zřizovatel zařízení požádat krajský úřad, aby bezodkladně rozhodl o té části státního příspěvku, u které byl nárok prokázán. Krajský úřad tak nemusí vyčkávat na doložení všech dokladů, jež pro rozhodnutí o státním příspěvku potřebuje, a může o nesporném nároku vydat tzv. mezitímní rozhodnutí podle § 148 spr. řádu. Půjde zejména o státní příspěvek na děti, které v zařízení pobývaly po celý kalendářní měsíc, tedy které v daném měsíci nebyly do zařízení nově přijaty, nebyl ukončen jejich pobyt a ani nepobývaly mimo zařízení po dobu zakládající krácení státního příspěvku. O zbytku nároku rozhodne krajský úřad poté, co obdrží od zařízení všechny potřebné doklady, resp. pokud se u některých dětí nárok na státní příspěvek neprokáže, krajský úřad v této části žádost zamítne. Rozhodnutí o státním příspěvku by vždy mělo obsahovat též seznam dětí, za jejichž pobyt státní příspěvek zřizovateli náleží, a výši onoho příspěvku u každého jednotlivého dítěte. 

	Pokud krajský úřad na žádost účastníka [§ 85 odst. 2 písm. c) spr. řádu] v rozhodnutí o přiznání státního příspěvku či o změně jeho výše stanoví, že odvolání proti rozhodnutí nemá odkladný účinek, musí být tato skutečnost v poučení uvedena (§ 68 odst. 6 spr. řádu). V takovém případě není třeba s výplatou státního příspěvku čekat na rozhodnutí odvolacího orgánu, je-li podáno odvolání. Poté, co rozhodnutí o státním příspěvku či o změně jeho výše nabyde vykonatelnosti, musí krajský úřad státní příspěvek vyplatit nejpozději do 30 dnů. 

K odst. 2 až 4 
 
	Zákon stanovuje pravidlo pro zaokrouhlování státního příspěvku, a to tak, že se částka zaokrouhluje na celé koruny nahoru. Státní příspěvek se poukazuje na účet zřizovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, který o státní příspěvek žádá a který je podle § 42l odst. 3 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí povinen na žádosti číslo účtu, kam se má státní příspěvek vyplatit, uvést. Státní příspěvek vyplácí ten krajský úřad, který o jeho přiznání či změně jeho výše vydal rozhodnutí. Místně příslušným krajským úřadem je od 1. ledna 2013 krajský úřad podle adresy sídla konkrétního zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc - viz § 61 odst. 2 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Totéž platí i pro tzv. detašovaná pracoviště či pobočky zařízení. K rozhodování o státním příspěvku a jeho výplatě je tedy příslušný ten krajský úřad či Magistrát hl. m. Prahy, na jehož území se nachází zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc nebo jeho pracoviště, ve kterém je v souladu se zákonem dítě umístěno, a to bez ohledu na to, zda se jedná o "kmenové" zařízení nebo detašované pracoviště zařízení. 

Související ustanovení: 

 § 42g - státní příspěvek pro zřizovatele zařízení 

Související předpisy: 

 § 68 odst. 6, § 71, § 85 odst. 2 písm. c), § 148 spr. řádu 

 § 42i 

(Formální předpoklady pro vznik nároku na příspěvek a jeho výplatu) 
JUDr. Zuzana Zárasová 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K odst. 1 
 
	Nárok na státní příspěvek vzniká dnem splnění podmínek § 42g odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, to znamená dnem, od kterého zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc poskytuje dítěti pobyt a péči na základě 
 
- vykonatelného rozhodnutí soudu (usnesení o nařízení předběžného opatření soudu, rozsudek o nařízení výchovného opatření podle § 13a odst. 1, 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, rozsudek o svěření dítěte do péče zařízení podle § 971 odst. 2 obč. zák.), 
 
- žádosti obecního úřadu obce s rozšířenou působností a se souhlasem rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte podle § 42 odst. 2 písm. b) a § 42 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, 
 
- žádosti zákonného zástupce dítěte [§ 42 odst. 2 písm. c), § 42 odst. 8 zák. o soc.-práv. ochraně dětí], nebo žádosti dítěte [§ 42 odst. 2 písm. d) a § 42 odst. 6) zák. o soc.-práv. ochraně dětí] od data, od kterého považuje obecní úřad obce s rozšířenou působností pobyt v zařízení za důvodný. 
K odst. 2 
 
	Nárok na výplatu státního příspěvku vzniká dnem, kdy je u místně příslušného krajského úřadu podána žádost o přiznání státního příspěvku, která splňuje náležitosti § 42l odst. 3, 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a podpůrně náležitosti § 37 a § 45 spr. řádu. To znamená, že žádost musí být zejména určitá, úplná, srozumitelná, musí z ní být patrné, čeho se žadatel domáhá, a musí k ní být připojeny doklady, které prokazují splnění zákonných podmínek pro vznik nároku na státní příspěvek [viz § 42l odst. 3 písm. f) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. 

Související ustanovení: 

 § 42g - státní příspěvek pro zřizovatele zařízení 

 § 42j 

(Zánik nároku na státní příspěvek [1]; Nedoplatky [2] a přeplatky [3]; Stavení lhůt [4]) 
JUDr. Zuzana Zárasová 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K odst. 1 
 
	Zákon stanovuje roční prekluzívní lhůtu pro uplatnění nároku na státní příspěvek. Počátek této lhůty je vázán na první den kalendářního měsíce následujícího po měsíci, za který státní příspěvek náleží. Pokud do jednoho roku od tohoto data nepožádá zřizovatel o státní příspěvek, resp. jeho část, nárok zaniká. Tzn. že pokud nárok na státní příspěvek za určité dítě vznikl např. 15. ledna 2017, mohl zřizovatel o státní příspěvek za toto dítě požádat nejpozději 1. února 2018. Poté již nárok zanikl a případné žádosti o přiznání státního příspěvku nelze vyhovět. 

K odst. 2 
 
	Pokud je zřizovatel zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc poškozen chybou správního orgánu, který o státním příspěvku rozhoduje (tento orgán přiznal neprávem státní příspěvek v nižší částce, od pozdějšího data, případně příspěvek vyplatil v nižní částce, než v jaké náležel), může být taková chyba na žádost zřizovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, případně na základě vlastního zjištění správního orgánu napravena, avšak nejdéle 3 roky zpětně od takové žádosti zřizovatele či zjištění správního orgánu. Musí jít o poškození zřizovatele ze strany subjektu, který o státním příspěvku rozhoduje, a zřizovatel zařízení nesmí mít na takovém pochybení žádné zavinění. Pokud by byl státní příspěvek přiznán či vyplacen v nižší částce např. díky tomu, že v žádosti zřizovatele o přiznání příspěvku bylo chybně uvedeno datum příchodu dítěte do zařízení, použije se odst. 1 a jednoroční prekluzívní lhůta. 

K odst. 3 
 
	Pokud dojde chybou správního orgánu, který o státním příspěvku rozhoduje, k přiznání či vyplacení vyšší částky na státním příspěvku, než která zřizovateli zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc náleží, neoprávněný nárok se odejme a výplata státního příspěvku v této vyšší výši se zastaví, resp. sníží, a to ode dne následujícího po dni, jímž uplynulo období, za které již byl příspěvek vyplacen. Pokud tedy dojde nikoli vinou zřizovatele zařízení k jeho zvýhodnění na státním příspěvku, částky vyplacené nad rámec nároku, jež zřizovateli skutečně náleží, se nevrací. Musí však být splněna jednak zásadní podmínka, že příspěvek nebyl přiznán, resp. přiznán ve vyšší částce a v této vyplacen, na základě zavinění zřizovatele zařízení, jednak musí být splněna podmínka, že zřizovatel nevěděl a nemusel z okolností předpokládat, že příspěvek byl vyplacen neprávem nebo ve vyšší částce, než náležel. Protože však výpočet výše státního příspěvku je jednoduchý, jeho základní výše fixně stanovena zákonem a zřizovatel je a může být velmi dobře obeznámen s okolnostmi svého nároku, k situaci, kdy by byl dán opak (tzn. přeplatek, o němž by zřizovatel "nevěděl") prakticky nemůže dojít. 

Související ustanovení: 

 § 42g - státní příspěvek pro zřizovatele zařízení 

 § 42k 

(Ohlašování jiných změn než změn v počtu chovanců [1, 2]; Povinnost vrátit neprávem vyplacené částky [3] a její prekluze [4]; Řízení o vrácení neprávem vyplacené částky [5]) 
JUDr. Zuzana Zárasová 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K odst. 1 
 
	Zřizovateli zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc zákon ukládá povinnost vyrozumět krajský úřad, který o státním příspěvku rozhoduje a který jej vyplácí, pokud dojde ke změnám ve skutečnostech rozhodných pro trvání nároku na státní příspěvek, jeho výši nebo výplatu. Tyto změny je zřizovatel povinen oznámit krajskému úřadu do 8 dnů ode dne, kdy tyto změny nastaly. Pokud však jde o změny v počtu dětí, jejichž pobyt v zařízení zakládá nárok na státní příspěvek a změny v délce jejich pobytu, oznamuje tyto změny zařízení podle § 42n zák. o soc.-práv. ochraně dětí do desátého dne kalendářního měsíce následujícího po měsíci, za který se má státní příspěvek poskytnout. Děti, zakládající nárok na státní příspěvek, během určitého měsíce nově přijaté, děti, jejichž pobyt byl v tomto měsíci ukončen, spolu s dalšími údaji o těchto dětech a od 1. ledna 2013 nově také pobyty zakládající krácení státního příspěvku oznamuje zřizovatel zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc zpravidla na formuláři MPSV "Hlášení změn pro posouzení nároku na státní příspěvek pro zřizovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc" a formuláři "Seznam nezletilých dětí umístěných v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc na základě rozhodnutí soudu, na základě žádosti obecního úřadu obce s rozšířenou působností nebo na základě žádosti zákonného zástupce v případě, že obecní úřad obce s rozšířenou působností považuje umístění dítěte v zařízení za důvodné". Do těchto formulářů jsou však vyplňovány i další údaje rozhodné pro nárok na státní příspěvek, které spadají pod zdejší ustanovení, aby krajský úřad měl k dispozici všechny údaje pro rozhodování o státním příspěvku přehledně na jednom, resp. dvou formulářích. Skutečnosti neuvedené v § 42n zák. o soc.-práv. ochraně dětí je třeba oznámit příslušnému krajskému úřadu do 8 dnů. Může jít např. o zrušení důvodnosti pobytu dítěte umístěného v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc na žádost zákonného zástupce ze strany orgánu sociálně-právní ochrany [viz § 42g odst. 4 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí] nebo třeba změnu čísla účtu zřizovatele zařízení, na který je státní příspěvek zasílán. 

K odst. 2 
 
	Pokud krajský úřad, který o státním příspěvku rozhoduje, vyzve zřizovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc k osvědčení určitých údajů rozhodných pro nárok na státní příspěvek, má zřizovatel povinnost tyto údaje doložit do 8 dnů, není-li v žádosti krajského úřadu uvedena lhůta delší. Pakliže zřizovatel vyžádané údaje či doklady v požadované lhůtě nedoloží, je krajský úřad oprávněn nárok na státní příspěvek, resp. jeho část nepřiznat a žádost v této části zamítnout. 

K odst. 3 až 5 
 
	Jestliže krajský úřad, který rozhoduje o státním příspěvku pro zřizovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, zjistí, že došlo k vyplacení státního příspěvku nebo jeho části neprávem, a to ze zavinění zřizovatele, rozhodne o povinnosti vrátit tuto neprávem vyplacenou částku. Musí však jít, na rozdíl od § 42j odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, vždy o situaci zaviněnou zřizovatelem, tedy situaci, kdy byl státní příspěvek přiznán a vyplacen neprávem proto, že zřizovatel nesplnil svou oznamovací povinnost, případně ji sice splnil, avšak ze všech okolností musel předpokládat, že přijal částku vyšší, než na kterou mu vznikl nárok. Tak tomu ovšem zpravidla bude [srov. výklad k § 42j odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. Může jít např. o situaci, kdy orgán sociálně-právní ochrany odešle zřizovateli a zařízení vyjádření o tom, že nepovažuje pobyt dítěte v zařízení nadále za důvodný (dnem odeslání takového vyjádření nárok na státní příspěvek zaniká), zřizovatel toto sice krajskému úřadu oznámí ve stanovené lhůtě, avšak o státním příspěvku je již mezitím rozhodnuto a je též vyplacen. Jelikož by rozhodnutí o státním příspěvku či o změně jeho výše mělo obsahovat seznam dětí, za které státní příspěvek náleží, a výši státního příspěvku za jednotlivé děti, lze dovodit, že zřizovatel zařízení musí po seznámení se s rozhodnutím předpokládat neoprávněné přiznání a výplatu státního příspěvku na dítě, jehož pobyt již nepovažuje orgán sociálně-právní ochrany za důvodný. Vždy je třeba zkoumat, zda zřizovatel v okamžik, kdy mu bylo doručeno rozhodnutí o státním příspěvku a/nebo tento následně vyplacen, mohl vědět o tom, že již nárok na státní příspěvek v konkrétním případě zanikl či nikoli. 

	O povinnosti vrátit přeplatek na státním příspěvku rozhoduje krajský úřad, který rozhoduje o přiznání státního příspěvku či o změně jeho výše a který jej také následně vyplácí, ve správním řízení. Rozhodnout o vrácení státního příspěvku nebo jeho části lze ve lhůtě 3 let ode dne, kdy byl státní příspěvek vyplacen. Krajský úřad může v rozhodnutí přímo uložit povinnost zřizovateli zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc určitou částku vrátit, případně může tuto částku strhnout po právní moci rozhodnutí o povinnosti vrátit přeplatek z částky vyplácené za některý z následujících měsíců, což ale musí být ve výroku rozhodnutí uvedeno. 

Související ustanovení: 

 § 42g - státní příspěvek pro zřizovatele zařízení 

Související předpisy: 

 spr. řád 

 § 42l 

(Řízení o státním příspěvku [1, 2]; Náležitosti žádosti [3, 4]) 
JUDr. Zuzana Zárasová 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: Je doplněno, že pokud je dítě v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc umístěno na základě žádosti zákonného zástupce, musí být pro účely rozhodování o státním příspěvku tato dohoda krajskému úřadu předložena, spolu s potvrzením obecního úřadu obce s rozšířenou působností o důvodnosti pobytu dítěte v zařízení, jelikož důvodnost pobytu zakládá nárok na státní příspěvek. 

K odst. 1 
 
	O státním příspěvku rozhoduje krajský úřad. Zřizovatel však může provozovat zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc i v obvodu jiných krajských úřadů. Z důvodu rychlejšího rozhodování o přiznání státního příspěvku a pro efektivnější kontrolu nároku na státní příspěvek bylo novelou zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 401/2012 Sb. přistoupeno ke změně a místně příslušným krajským úřadem pro rozhodování o státním příspěvku pro zřizovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc je od 1. ledna 2013 krajský úřad podle adresy sídla konkrétního zařízení - viz § 61 odst. 2 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Totéž platí i pro tzv. detašovaná pracoviště či pobočky zařízení. K rozhodování o státním příspěvku a jeho výplatě je tedy příslušný ten krajský úřad či Magistrát hl. m. Prahy, na jehož území se nachází zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc nebo jeho pracoviště, ve kterém je v souladu se zákonem dítě umístěno, a to bez ohledu na to, zda se jedná o "kmenové" zařízení nebo detašované pracoviště zařízení. Krajský úřad tak má přehled o zařízeních pro děti vyžadující okamžitou pomoc ve svém obvodu, o dětech v nich umístěných a finančních prostředcích vynakládaných na péči o tyto děti. 

K odst. 2 až 4 
 
	Krajský úřad rozhoduje o státním příspěvku ve správním řízení, které se zahajuje na základě písemné žádosti zřizovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Žádost podává zřizovatel na tiskopise předepsaném MPSV, jež obsahuje všechny povinné údaje uvedené v odst. 3 a 4. Žádost musí podpůrně splňovat také náležitosti § 37 a § 45 spr. řádu, tzn. že žádost musí být zejména určitá, úplná, srozumitelná, musí z ní být patrné, čeho se žadatel domáhá, a musí k ní být připojeny doklady, které prokazují splnění zákonných podmínek pro vznik nároku na státní příspěvek [viz odst. 3 písm. f)]. Podáním takové žádosti vzniká zřizovateli nárok na výplatu státního příspěvku. 

	Pokud zřizovatel provozuje více zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, musí údaje uvedené v odst. 3 písm. c), e) a f) uvádět vždy pro každé jednotlivé zařízení zvlášť. Díky změně místní příslušnosti musí zřizovatel provozující zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc v obvodu více krajských úřadů podat žádost o přiznání státního příspěvku ke každému z těchto krajských úřadů. 

	Krajský úřad rozhodne o státním příspěvku bez zbytečného odkladu, nejpozději do 30 dnů od zahájení řízení. Pokud je však třeba od zřizovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc či od samotného zařízení vyžádat doklady potřebné pro rozhodnutí, lhůty pro vydání rozhodnutí po tuto dobu neběží (viz § 71 spr. řádu). Aby bylo zajištěno plynulé financování zařízení, může zřizovatel zařízení požádat krajský úřad, aby bezodkladně rozhodl o té části státního příspěvku, u které byl nárok prokázán (viz § 42h odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). O zbytku nároku rozhodne krajský úřad poté, co obdrží od zařízení všechny potřebné doklady. Poté, co rozhodnutí o státním příspěvku či o změně jeho výše nabyde vykonatelnosti, musí krajský úřad státní příspěvek vyplatit nejpozději do 30 dnů s tím, že je možné v rozhodnutí stanovit tzv. předběžnou vykonatelnost a pro výplatu státního příspěvku tedy není třeba při podaném odvolání čekat na rozhodnutí odvolacího orgánu. 

Související ustanovení: 

 § 42g - státní příspěvek pro zřizovatele zařízení 

Související předpisy: 

 § 37, § 45, § 71 spr. řádu 

 § 42m 

(Pověřenec zřizovatele ve věcech státního příspěvku) 
JUDr. Zuzana Zárasová 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K § 42m 
 
	Jelikož zřizovatel může provozovat více zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc na různých místech České republiky, umožňuje zákon zřizovateli pověřit jinou osobu či osoby ke splnění tzv. oznamovacích povinností podle § 42k odst. 1 a 2 a § 42n zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Jelikož se v zařízení děti střídají, odcházejí a přicházejí během měsíce, za který je následně vyplácen státní příspěvek, je vhodné, aby zřizovatel pověřil důvěryhodnou osobu z konkrétního zařízení (ředitele zařízení, jeho zástupce apod.), aby v případě potřeby zasílal příslušnému krajskému úřadu informace a dokumenty potřebné pro rozhodování o nároku na státní příspěvek. Zřizovatel může takovou osobu pověřit i tím, že namísto něj může podávat žádost o státní příspěvek, resp. o změnu jeho výše. Krajský úřad, který o státním příspěvku rozhoduje, musí být o takovém pověření informován a v žádosti o státní příspěvek musí být uvedeno jméno a příjmení osoby, která je zřizovatelem dle § 42m zák. o soc.-práv. ochraně dětí pověřena. Vzhledem k tomu, že od 1. ledna 2013 rozhoduje o státním příspěvku ten krajský úřad, v jehož obvodu se nachází samotné zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc či jeho pobočka, může dojít k situaci, že je podáváno několik žádostí o státní příspěvek k různým krajským úřadům, byť jde o zařízení jednoho zřizovatele. Další možností je, že jednotlivá zařízení mohou potřebné dokumenty a vyplněné tiskopisy zasílat svému zřizovateli, který pak podává žádosti sám. 

Související ustanovení: 

 § 42g - státní příspěvek pro zřizovatele zařízení 

Související předpisy: 

 spr. řád 

 § 42n 

(Změny nároku v důsledku změn počtu chovanců a jejich oznamování) 
JUDr. Zuzana Zárasová 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K odst. 1 až 3 
 
	Zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc poskytují ohroženým dětem akutní, krizovou pomoc a péči a děti v zařízení pobývají jen po nezbytně nutnou dobu potřebnou k překlenutí krizové situace a nalezení stabilního řešení. V zařízeních tedy dochází k poměrně velké fluktuaci dětí, a proto je nutné, aby zřizovatel oznamoval krajskému úřadu, jenž o státním příspěvku rozhoduje, skutečnosti rozhodné pro trvání nároku na státní příspěvek a jeho výši, byl-li již státní příspěvek přiznán. 

	Změny v počtu dětí, jejichž pobyt v zařízení zakládá nárok na státní příspěvek a změny v délce jejich pobytu oznamuje zařízení podle odst. 1 do desátého dne kalendářního měsíce následujícího po měsíci, za který se má státní příspěvek poskytnout. Děti, zakládající nárok na státní příspěvek, během určitého měsíce nově přijaté, děti, jejichž pobyt byl v tomto měsíci ukončen, spolu s dalšími údaji o těchto dětech [údaje uvedené v § 42l odst. 3 písm. e) a f) zák. o soc.-práv. ochraně dětí] a od 1. ledna 2013 nově také pobyty zakládající krácení státního příspěvku podle § 42g odst. 3 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí oznamuje zřizovatel zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc zpravidla na formuláři MPSV "Hlášení změn pro posouzení nároku na státní příspěvek pro zřizovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc" a formuláři "Seznam nezletilých dětí umístěných v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc na základě rozhodnutí soudu, na základě žádosti obecního úřadu obce s rozšířenou působností nebo na základě žádosti zákonného zástupce v případě, že obecní úřad obce s rozšířenou působností považuje umístění dítěte v zařízení za důvodné". Uvedené formuláře umožňují přehledně a jednotnou formou oznamovat všechny relevantní skutečnosti, které krajský úřad potřebuje pro rozhodování o státním příspěvku, resp. o změně jeho výše, tedy nejen skutečnosti uvedené v odst. 1, ale též např. skutečnosti uvedené v § 42g odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, které jsou důležité pro posouzení zániku nároku na státní příspěvek (např. datum odeslání vyjádření orgánu sociálně-právní ochrany o tom, že pobyt dítěte v zařízení nepovažuje nadále za důvodný atp.). Tyto ostatní skutečnosti rozhodné pro trvání nároku na státní příspěvek a jeho výplatu (tedy ty zde neuvedené) je třeba oznámit příslušnému krajskému úřadu do 8 dnů ode dne, kdy tyto skutečnosti nastaly - viz § 42k odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí - ale pro přehlednost je zřizovatel vyplňuje znovu v uvedeném formuláři "Hlášení změn", aby měl krajský úřad, který správní řízení vede, všechny potřebné informace pohromadě a mohl tudíž o státním příspěvku rychleji rozhodnout. 

	Odst. 1 uvádí, že by zřizovatel měl krajskému úřadu oznamovat též změny ve věku dětí v souvislosti se státním příspěvkem. Toto bylo relevantní do 31. prosince 2012, kdy byl státní příspěvek odvozen od životního minima a kdy dosažení 6, resp. 15 let věku mělo vliv na výši státního příspěvku. Od 1. ledna 2013 je státní příspěvek dán pevnou částkou bez ohledu na věk dítěte, proto není třeba krajskému úřadu, který o státním příspěvku rozhoduje, dosažení 6 či 15 let věku dítěte oznamovat a dotčená část ustanovení je obsoletní. 

	O změně výše státního příspěvku rozhoduje příslušný krajský úřad ve správním řízení, přičemž ve výroku rozhodnutí uvádí datum, od kterého dochází ke změně výše státního příspěvku. Rozhodnutí by mělo kromě celkové výše státního příspěvku obsahovat také seznam dětí a výši státního příspěvku, který zřizovateli za jejich pobyt náleží. Tento požadavek odpovídá požadavku na určitost a srozumitelnost správního rozhodnutí. Zařízení si pak může jednoduše překontrolovat, zda obdrželo státní příspěvek v požadované výši a zda je či není třeba podávat proti rozhodnutí opravný prostředek. Výčet dětí zakládajících nárok na státní příspěvek a výše příspěvku za jednotlivé děti jsou též důležité pro případné přezkoumání rozhodnutí odvolacím orgánem. Ohledně výplaty státního příspěvku platí § 42h odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí (viz komentář k tomuto ustanovení). 

K odst. 4 
 
	Pokud zřizovatel zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc nesplní v požadované lhůtě povinnost ohlásit krajskému úřadu změny rozhodné pro trvání nároku na státní příspěvek a jeho výši, rozhodne krajský úřad o zastavení výplaty státního příspěvku. Nárok na státní příspěvek tímto nezaniká, a pokud zřizovatel dodatečně, nejdéle však do 2 měsíců následujících po měsíci, ve kterém měla být povinnost podle odst. 1 a 2 splněna, potřebné doklady dodá, bude výplata státního příspěvku obnovena. Pokud by však zřizovatel zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc v uvedené 2měsíční lhůtě potřebné doklady krajskému úřadu nedodal, dojde k zániku nároku na státní příspěvek. Aby bylo možné státní příspěvek opět začít vyplácet, musí zřizovatel podat novou žádost se všemi náležitostmi podle § 42l odst. 2, 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Státní příspěvek může být v takovémto případě přiznán i zpětně, avšak nejdéle za období 1 roku po dodatečném splnění povinností. Zřizovatel zařízení by tedy měl vždy do 10. dne následujícího po měsíci, za který náleží státní příspěvek, zaslat příslušnému krajskému úřadu formulář MPSV "Hlášení změn pro posouzení nároku na státní příspěvek pro zřizovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc", kde buď zaškrtne možnost, že nedošlo k žádným změnám, nebo zaškrtne, že ke změnám došlo, a změny do formuláře vyplní. Ke každé žádosti o státní příspěvek, resp. změnu jeho výše, je také třeba doložit seznam dětí v zařízení umístěných, jejichž pobyt nárok na státní příspěvek zakládá. 

Související ustanovení: 

 § 47g - státní příspěvek pro zřizovatele zařízení 

Související předpisy: 

 spr. řád 

 § 43 

Výchovně rekreační tábory pro děti 

Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Výchovně-rekreační tábory pro děti by měly sloužit v době prázdnin zejména k péči o děti, které vyžadují zvýšenou pozornost (§ 6 zákona) a jejich význam spočívá zejména v tom, že umožní těmto dětem odpovídající využití volného času a ovlivní jejich společenské a hygienické návyky. 

K § 43 
 
	Dětské tábory jsou pořádány především jako dobrovolné akce pro členy organizací dětí a mládeže. V případě táborů, které jsou pořádány kýmkoli za úplatu, půjde o činnost provozovanou na základě živnostenského oprávnění, nejde-li právě o činnost realizovanou na základě zdejšího ustanovení, která, tak jako všechny ostatní činnosti realizované na základě pověření, živností není. Vzhledem k přísné regulaci ceny za pobyt na výchovně rekreačním táboře (srov. níže) bude zřizovatelem tohoto specifického typu tábora zpravidla obec. 

	Spolu s § 32 odst. 2, 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí se jedná o výjimečné ustanovení zákona, obsahující nevhodný termín „poruchy chování“ jako jakousi objektivizovanou kategorii využívanou dosud zcela nevhodně především v praxi výkonu ústavní výchovy. V daném kontextu se však jedná o kategorizaci nevhodnou, neboť určení vhodného typu služby je třeba odvozovat ze subjektivního hlediska, tj. od potřeb uživatele služby. V tomto smyslu je třeba vykládat i vymezení cílové skupiny, vyplývající z odst. 2 zdejšího ustanovení. 

	Všechny typy táborů spadají pod pojem "zotavovací akce", jak jej vymezuje zák. č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví. Zotavovací akcí je podle § 8 odst. 1 cit. zák. "organizovaný pobyt 30 a více dětí ve věku do 15 let na dobu delší než 5 dnů, jehož účelem je posílit zdraví dětí, zvýšit jejich tělesnou zdatnost, popřípadě i získat specifické znalosti nebo dovednosti". Odst. 2 pak stanoví, že pořadatel zotavovací akce (tedy tábora) je povinen zajistit umístění tábora, dále "zásobování vodou a odstraňování odpadků a splaškových vod v souladu s hygienickými požadavky upravenými prováděcím právním předpisem". Dále zákon stanovuje povinnost "dodržet hygienické požadavky na prostorové a funkční členění staveb a zařízení, jejich vybavení a osvětlení, ubytování, úklid, stravování a režim dne", které upravuje prováděcí vyhláška k zákonu o ochraně veřejného zdraví, a to vyhláška Ministerstva zdravotnictví č. 106/2001 Sb., o hygienických požadavcích na zotavovací akce pro děti. Zákon o ochraně veřejného zdraví v § 9-11 podrobně stanuje další podmínky pro účast dětí na táboře, podmínky, které musí splňovat "dozor" (tj. vedoucí a praktikanti) a zdravotníci na táboře. 

	Aby nebylo sporu, že výchovně rekreační tábor je rovněž zotavovací akcí, § 11a zákona č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví stanovuje, že "za zotavovací akci se považuje i výchovně rekreační tábor pro děti, a to i v případě, že se ho účastní mladiství. Na pořádání výchovně rekreačních táborů se vztahují podmínky upravené pro pořádání zotavovacích akcí v § 8-11. Povinnosti pořádající osoby splní pověřená osoba, která tábor zřídila, a není-li taková osoba, splní tyto povinnosti ten, kdo výchovně rekreační tábor pro děti zřídil". Pokud by se tábor konal v kratším rozsahu než 5 dnů a/nebo pro menší počet dětí než 30, včetně akce "jednodenní", jednalo by se obecně o "jinou obdobnou akci pro děti" ve smyslu § 11 zákona o ochraně veřejného zdraví, při níž je pořadatel zásadně povinen splnit pouze některé z podmínek, jinak vyžadovaných v případě akce zotavovací. Avšak z citovaného textu § 11a lze spíše dovodit, že výchovně rekreační tábor je nutno za zotavovací akci (s povinností splnit podmínky pro její konání v plném rozsahu) považovat vždy, bez ohledu na počet účastníků a dobu provozu zařízení. 

	Pořádání táborů se bezprostředně týká též § 203 odst. 2 písm. h) zák. práce, jenž stanovuje, že "pracovní volno pro jiný úkon v obecném zájmu zaměstnanci k činnosti vedoucích táborů pro děti a mládež, jejich zástupců pro věci hospodářské a zdravotní, oddílových vedoucích, vychovatelů, instruktorů, popřípadě středních zdravotnických pracovníků v táborech pro děti a mládež přísluší v nezbytně nutném rozsahu, nejvýše však 3 týdny v kalendářním roce, pokud tomu nebrání vážné provozní důvody na straně zaměstnavatele, a za podmínky, že zaměstnanec nejméně po dobu 1 roku před uvolněním pracoval soustavně a bezplatně s dětmi nebo s mládeží. Podmínka soustavné a bezplatné práce se nevyžaduje, jde-li o tábory pro zdravotně postižené děti a mládež". 

	Kromě podmínek pro účast "dozoru" na táborech podle zákona č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví musí však dozor na výchovně rekreačním táboře, neboť se jedná o zařízení sociálně-právní ochrany dětí, splňovat též podmínky odborné způsobilosti podle § 49a zák. o soc.-práv. ochraně dětí, což může v praxi činit značné problémy. 

	O vydání pověření podle § 38 odst. 2 písm. a) ve spojení s § 49 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí rozhoduje komise pro sociálně-právní ochranu dětí, pokud žadatel žádá pouze o pověření ke zřízení výchovně-rekreačního tábora. Tzn. že pokud by žadatel žádal o pověření i na další činnosti, resp. druhy služeb v rámci pověření, a analogicky, pokud by již takové pověření měl a žádal o rozšíření pověření ke zřizování výchovně rekreačních táborů, rozhoduje krajský úřad. V rozhodnutí o vydání pověření se v případě táborů neuvádí název a adresa sídla zařízení, pro které se pověření vydává (srov. § 49 odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí i. f.). 

	Pověřená osoba, tj. provozovatel tábora, je, kromě obecných povinností pověřených osob, povinna podle § 49 odst. 10 písm. e) zák. o soc.-práv. ochraně dětí oznámit termín a místo konání výchovně rekreačního tábora pro děti příslušnému orgánu sociálně-právní ochrany nejpozději 1 měsíc před započetím jeho konání. Příslušným orgánem je třeba rozumět ten orgán, který vydal pověření (tzn. buď příslušnou komisi sociálně-právní ochrany, nebo krajský úřad). 

	Pobyt dítěte na výchovně rekreačním táboře je spolu s úhradou ošetřovného v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc jednou z mála výjimek, kdy lze za poskytnutí služby sociálně-právní ochrany přímo dítěti požadovat úhradu (srov. § 58 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Cena za pobyt dítěte má být stanovena jako alikvotní denina odvozená z životního minima jednotlivce (tzn. v současnosti - 3 410: 30 Kč /den pobytu), přičemž však zřizovatel tábora může stanovit podmínky, za nichž lze tuto úplatu krátit, či dokonce nevyžadovat (srov. § 58 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Tyto podmínky musí být samozřejmě transparentní a nediskriminační (srov. výklad k § 1). 

Související ustanovení: 

 § 6 - pojem ohroženého dítěte, § 38 odst. 2 písm. a) - vydávání pověření komisí pro sociálně-právní ochranu dětí, § 48 odst. 2 písm. c) - výkon sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, § 49 - vydávání pověření, § 49a - odborná způsobilost pro poskytování sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, § 58 odst. 3, 4 - náklady vzniklé v souvislosti s výkonem sociálně-právní ochrany 

Související předpisy: 

 § 8-11 zák. č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví, - vyhláška č. 106/2001 Sb., o hygienických požadavcích na zotavovací akce pro děti 

ČÁST PÁTÁ 

PĚSTOUNSKÁ PÉČE 

	Část pátá představuje (vedle základního vymezení v občanském zákoníku) komplexní úpravu výkonu a podpory pěstounské péče. Podrobně popisuje práva a povinnosti osoby pečující a osoby v evidenci (hlava I) v rámci systému podpory náhradní rodinné péče ze strany veřejných orgánů (§ 47b a § 47c - dohody o výkonu pěstounské péče, § 47d - státní příspěvek na výkon pěstounské péče, § 47e-47za - dávky pěstounské péče). Kromě hmotněprávní úpravy je část pátá i úpravou procesní, a to pro všechny zmíněné instituty. 

HLAVA I 

PRÁVA A POVINNOSTI PŘI VÝKONU PĚSTOUNSKÉ PÉČE 

 § 47a 

Práva a povinnosti osoby pečující a osoby v evidenci 

PhDr. Miloslav Macela 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: Toto ustanovení upravuje práva osob pečujících a osob v evidenci, např. právo na preventivní a poradenskou činnost, pomoc při zajištění osobní péče o svěřené dítě, a povinnosti těchto osob (povinnost spolupracovat s orgánem sociálně-právní ochrany, umožnit provádění dohledu nad výkonem pěstounské péče, povinnost zvyšovat si odbornost, povinnost udržovat, rozvíjet a prohlubovat sounáležitost dítěte s osobami jemu blízkými atd.). Je žádoucí, aby byly v dohodě o výkonu pěstounské péče nebo ve správním rozhodnutí individuálně specifikována práva a povinnosti pěstouna při výkonu pěstounské péče, nepostačuje obecná zákonná úprava práv a povinností pěstouna. [Občanský zákoník v § 966 a násl.] pouze obecně upravuje, že pěstoun je povinen o dítě osobně pečovat a že vykonává přiměřeně práva a povinnosti rodičů [apod.]. Avšak každé dítě je jiné, každá pěstounská rodina je jiná, a proto je žádoucí konkretizovat pomoc a podporu pěstounům, kterou jim bude poskytovat orgán sociálně-právní ochrany dětí nebo pověřená osoba. Ačkoli je dítě umístěno v pěstounské péči, zůstává pod ochranou státu, proto je nutné zajistit fungující systém následného vzdělávání pěstounů a dohledu nad výkonem pěstounské péče. 

K § 47a 
 
	 Občanský zákoník daleko precizněji než předchozí úprava zákona o rodině definuje charakter jednotlivých typů náhradní rodinné péče. To se týká především péče pěstounské, u níž v praxi docházelo k jejímu zaměňování s osvojením. Nenaplněná očekávání "náhradních rodičů" a nedostatečná odborná podpora při péči samotné vedly před rokem 2013 k četným případům předčasného ukončení pěstounské péče. Občanský zákoník pojímá pěstounskou péči jako subsidiární k péči vlastních rodičů. Jde o institut dočasný, jehož trvání se odvíjí od situace v rodině dítěte (bez ohledu na to, zda jde o pěstounskou péči na přechodnou dobu dle § 958 odst. 3 obč. zák., resp. § 27a zák. o soc.-práv. ochraně dětí, nebo tzv. dlouhodobou pěstounskou péči). Podle § 959 obč. zák. může soud rozhodnout o pěstounské péči na dobu, po kterou trvá překážka bránící rodičům v osobní péči o dítě, přičemž rodič může požadovat dítě zpět do své osobní péče. Soud návrhu vyhoví, pokud je to v zájmu dítěte. Jde o významný posun v náhledu na důvody ukončení pěstounské péče, než tomu bylo v předchozí úpravě zákona, kde byla výslovně zmiňována žádost pěstouna: "Soud může zrušit pěstounskou péči jen z důležitých důvodů, učiní tak vždy, jestliže o to požádá pěstoun." Zdůrazňuje se aktivní přístup rodiče a zároveň zájem dítěte, přičemž při posuzování tohoto zájmu jsou významnými faktory identita dítěte, jeho vztahy k rodičům a dalším blízkým osobám a také názor dítěte (srov. výklad k § 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Občanský zákoník klade důraz na zachování přirozených vazeb dítěte na jeho rodinné a sociální prostředí, mj. preferencí péče příbuzenské (§ 962 odst. 2 obč. zák.). 

	Z důvodu předpokládané dočasnosti pěstounské péče stanovuje občanský zákoník (spolu s povinností řádné péče) specifickou povinnost pěstouna „udržovat, rozvíjet a prohlubovat sounáležitost dítěte s jeho rodiči, dalšími příbuznými a osobami blízkými“. Rodič má právo se s dítětem osobně a pravidelně stýkat a právo na informace o dítěti (nejsou-li tento styk a právo na informace z důvodu hodných zvláštního zřetele omezeny soudem), z čehož plyne povinnost pěstouna tento styk umožnit (§ 960 a § 967 obč. zák.). Pěstoun zastupuje dítě jen v běžných záležitostech. Komunikace s rodiči dítěte (povinnost informovat je o podstatných záležitostech), v praxi mnohdy komplikované získávání vyjádření a souhlasu k úkonům, které jsou významné pro život dítěte (volba vzdělávání, zdravotní zákroky atd.), znamenají další zvýšené nároky na péči pěstouna a je proto na místě jeho podpora formou příslušných služeb. 

	Z koncepce práv a povinností pěstouna v občanském zákoníku vychází i právní úprava zákona o sociálně-právní ochraně dětí. Pěstoun se při péči o svěřené dítě ocitá (oproti běžné rodičovské péči) v řadě specifických situací. Pěstounská péče byla již v minulosti ze strany státu podporována hmotně formou dávek pěstounské péče. Systém vzdělávání a poradenství se však zpravidla omezoval jen na tzv. odborné přípravy osob vhodných stát se pěstounem, a to jen u osob (povinně) využívajících zprostředkování pěstounské péče orgány veřejné správy. Osoby odpovědné za výchovu dítěte se samozřejmě i v minulosti mohly obracet na orgány sociálně-právní ochrany a pověřené osoby se žádostí o poradenství a pomoc, činily tak však zpravidla až v situacích, kdy v rodině nastal závažný problém. Bylo zřejmé, že pouhá odborná příprava a následná finanční podpora ze strany státu nejsou dostatečnou prevencí selhávání pěstounské péče a jejího předčasného ukončování. Novela zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 401/2012 Sb. proto zavedla nárok osob pečujících a osob v evidenci na odborné „doprovázení“ při výkonu pěstounské péče. Doprovázení lze charakterizovat jako pomoc při výkonu pěstounské péče, jejíž minimální rozsah vymezují zákonné nároky pěstounských rodin na stanovené typy služeb a odborné pomoci. Tyto služby jsou poskytovány nebo zprostředkovány vyjmenovanými orgány sociálně-právní ochrany nebo dalšími fyzickými a právnickými osobami, které disponují pověřením dle § 48 odst. 2 písm. d) a f) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Některé z těchto služeb přímo navazují na povinnosti pěstounů vyplývajících z občanského zákoníku nebo zákona o sociálně-právní ochraně dětí. Součástí činnosti doprovázejících subjektů je i dohled nad naplňováním dohody o výkonu pěstounské péče, vedle něhož je vývoj dítěte svěřeného do výchovy osob pečujících a osob v evidenci sledován příslušným obecním úřadem obce s rozšířenou působností (§ 19 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Tímto opatřením došlo k rozvoji nového segmentu služeb, do něhož se aktivně zapojily zejména nestátní subjekty (v roce 2017 doprovázely dvě třetiny pěstounských rodin, zbývající třetině zajišťovaly tyto služby orgány sociálně-právní ochrany). 

	Při naplňování práv a povinností osob pečujících a osob v evidenci jsou předním hlediskem individuální potřeby dítěte svěřeného do pěstounské péče. Lze konstatovat, že primárním „klientem“ doprovázení je dítě, ačkoliv zákonné nároky a povinnosti jsou nasměrovány k osobám pečujícím (v evidenci). Tyto osoby jsou však adresátem této podpory právě proto, aby byly vytvořeny podmínky pro co nejkvalitnější péči o svěřené dítě a naplnění jeho nejlepšího zájmu. To se projevuje mimo jiné v institutu dohod o výkonu pěstounské péče (srov. výklad k § 47b a § 47c zák. o soc.-práv. ochraně dětí) a jejich provázanosti s individuálním plánem ochrany dítěte. Dohody vytváří právně závazný základ pro vytvoření unikátního systému podpory a služeb doprovázení pro každou jednotlivou pěstounskou rodinu, resp. dítě, které bylo svěřeno do její péče. Dohoda o výkonu pěstounské péče je rovněž projevem partnerského vztahu mezi pěstouny a tzv. doprovázejícím subjektem (obecním či krajským úřadem nebo pověřenou osobou). Nejde tedy o vztah podřízenosti a nadřízenosti (byť činnost doprovázejícího subjektu v sobě má prvky dohledu), ale o vztah rovnocenných smluvních stran. Osoby pečující a osoby v evidenci se tak stávají aktivní součástí řešení situace dítěte i ve vztahu k vlastní rodině dítěte. 

K odst. 1 
 
	Jde o definici pojmu "pěstounská péče" pro účely ustanovení zákona o sociálně-právní ochraně dětí upravujícího naplňování práv a povinnosti při výkonu pěstounské péče. Jako pěstounská péče se posuzuje péče osoby pečující, nebo skutečnost, že je osoba zařazena do evidence osob, které mohou vykonávat pěstounskou péči na přechodnou dobu (srov. výklad k § 4a zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Vzhledem k tomu, že dle § 939 obč. zák. je osobně pečující poručník hmotně zabezpečen stejným způsobem jako pěstoun, byl systém "doprovázení"" vztažen i na tyto osoby. Specifická úprava práv a povinností poručníka se může následně promítnout do rozsahu odborné pomoci a poskytovaných služeb specifikovaných dohodou o výkonu pěstounské péče. 

K odst. 2 
 
	Práva a povinnosti osob pečujících a osob v evidenci lze rozdělit do několika základních okruhů. Jde jednak o právo na odbornou pomoc a doprovázení při naplňování specifických povinností souvisejících s pěstounskou péčí (podpora vztahu dítěte s rodiči a dalšími blízkými osobami včetně zajištění osobního styku dítěte s těmito osobami), pomoc při řešení problémů souvisejících s péčí o dítě, tzv. odlehčovací péče (pomoc při zajištění osobní péče o svěřené dítě) a právo na zajištění bezplatné možnosti zvyšovat si znalosti a dovednosti spojené s povinností "dalšího vzdělávání" osoby pečující a osoby v evidenci. Základní úpravu práv a povinností obsahuje komentované ustanovení. Kromě toho je osobám pečujícím a osobám v evidenci poskytováno poradenství. Povinnost poskytovat poradenství je v případě obecních úřadů obce s rozšířenou působností upravena § 11 odst. 1 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, u krajských úřadů v § 11 odst. 2 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí a v případě osob pověřených k výkonu sociálně-právní ochrany v § 48 odst. 2 písm. f) téhož zákona. Minimální rozsah poradenství stanovuje § 4 prováděcí vyhlášky č. 473/2012 Sb. (např. poradenství při řešení sociálních problémů, otázek spojených se vzděláváním svěřeného dítěte, uplatňování nároků z pojištění a dávek, využívání sociálních služeb atd.). Zákonná úprava v některých případech stanovuje i minimální rozsah nároku (např. pomoc při zajištění celodenní péče o svěřené dítě v trvání alespoň 14 kalendářních dnů). Osoba pečující (v evidenci) nemusí tento nárok uplatnit, nemůže se ho však předem (např. dohodou o výkonu pěstounské péče) vzdát. 

	Naplňování práv osob pečujících a osob v evidenci může zajišťovat doprovázející subjekt prostřednictvím vlastních zaměstnanců, případně ve spolupráci s jiným subjektem. Nelze vyloučit ani postup, kdy si osoba pečující nebo osoba v evidenci sama vyhledá potřebnou službu či odbornou pomoc dle svých potřeb a doprovázející subjekt poskytnuté plnění následně uhradí. Způsob zajištění služeb, jejich výběru a úhrady by měla upravovat dohoda o výkonu pěstounské péče. 

	Zákon o sociálně-právní ochraně dětí nestanoví speciální kvalifikační předpoklady pro poskytování těchto externě zajišťovaných služeb pěstounským rodinám. Výjimkou je poradenství, dle § 4 prováděcí vyhlášky č. 473/2012 Sb. mohou v případě osob pověřených k výkonu sociálně-právní ochrany vykonávat pouze osoby, které získaly odbornou způsobilost (srov. výklad k § 49a odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Vedle registrovaných poskytovatelů služeb, pověřených osob, specializovaných odborných pracovišť atd. mohou být určité nároky zabezpečovány i osobami bez formální kvalifikace. Jako příklad lze zmínit pomoc při zajištění osobní péče o dítě, která může být zajišťována širokým spektrem osob, od registrovaných poskytovatelů služeb po vzájemnou výpomoc fyzických osob či pomoc příbuzných osoby pečující (v evidenci). Je žádoucí, aby tyto osoby znaly specifika dětí vyrůstajících v náhradní rodinné péči. Péče by měla být volena tak, aby odpovídala potřebám a zájmu dítěte. Na stranu druhou klíčový sociální pracovník (zaměstnanec doprovázejícího subjektu), s nímž je pěstounská rodina v pravidelném osobním kontaktu, by měl podle výkladu Ministerstva práce a sociálních věcí splňovat kvalifikační podmínky pro výkon činnosti sociálního pracovníka podle zákona o sociálních službách. 

K odst. 2 písm. a) 
 
	Právo na poskytnutí trvalé nebo dočasné pomoci při zajištění osobní péče o svěřené dítě lze ve zkratce nazvat jako „účelovou odlehčovací péči“. Nárok na ní vzniká osobě pečující (v evidenci) v zákonem vyjmenovaných situacích. Subjekt, s nímž tato osoba uzavřela dohodu o výkonu pěstounské péče, je povinen tuto pomoc poskytnout, zároveň však může prověřit oprávněnost nároku s ohledem na naplnění podmínek stanovených zákonem o sociálně-právní ochraně dětí pro poskytnutí pomoci (povinnost doložit tyto skutečnosti je na straně osoby pečující nebo osoby v evidenci) a také vzhledem k věku dítěte, jeho rozumové vyspělosti, zdravotnímu stavu a dalším okolnostem. Při posuzování nároku na pomoc při zajištění osobní péče o svěřené dítě je rovněž nutno vycházet ze skutečnosti, že povinnost pečovat o toto dítě má kromě pěstouna (§ 966 odst. 1 obč. zák.) také manžel pěstouna, který žije s pěstounem ve společné domácnosti, a to i v případě, kdy je dítě svěřeno do tzv. „výlučné péče“ jednoho z manželů (§ 965 odst. 3 obč. zák.). Naopak jiná osoba, byť žije s dítětem ve společné domácnosti, takovou povinnost nemá. 

	Pomoc při zajištění osobní péče dle komentovaného ustanovení bude zpravidla krátkodobého charakteru. Je poskytována v následujících případech: 
 
a) Je-li osoba pečující (v evidenci) uznána dočasně práce neschopnou nebo při ošetřování osoby blízké. Tato pracovní neschopnost či ošetřování musí být posuzovány z hlediska péče o svěřené dítě. Pěstoun tak např. může být uznán práce neschopným ve svém zaměstnání, nemusí jít však zároveň o neschopnost pečovat o dítě. Nárok na pomoc je tak nutno posuzovat z hlediska, zda stav osoby pečující (v evidenci) znemožňuje nebo výrazně ztěžuje péči o svěřené dítě. Ošetřováním osoby blízké je míněna péče o osobu blízkou v případě jejího onemocnění nebo úrazu. Obdobně je definován nárok na ošetřovné dle § 39 odst. 2 zák. o nem. pojištění. S ohledem na obecná pravidla využívání státního příspěvku na výkon pěstounské péče (srov. výklad k § 49d zák. o soc.-práv. ochraně dětí) je nutno při posuzování nároku zohlednit skutečnost, zda není péče o dítě zajištěna jiným způsobem (např. právě formou čerpání nároku na ošetřovné). Doprovod na pravidelnou preventivní prohlídku nebo na obdobnou návštěvu zdravotnického zařízení je nutno zařadit do kategorie vyřizování nezbytných osobních záležitostí. 
 
b) Při narození dítěte. 
 
c) Při vyřizování nezbytných osobních záležitostí, přičemž za takovou záležitost se považuje rovněž účast na povinném vzdělávání dle odst. 3 písm. f) komentovaného ustanovení. Rovněž vyřizování nezbytných osobních záležitostí je nutno posuzovat z pohledu péče o dítě (zda tento úkon v danou chvíli znemožňuje nebo výrazně ztěžuje péči o svěřené dítě). Nejde tedy o automatické zajišťování osobní péče o dítě při vyřizování jakékoliv nezbytné osobní záležitosti. 
 
d) Při úmrtí osoby blízké. 
K odst. 2 písm. b) 
 
	Další formou tzv. odlehčovací péče je nárok osoby pečující nebo osoby v evidenci na zajištění celodenní péče o svěřené dítě v rozsahu alespoň 14 dnů za kalendářní rok. Jeho účelem je zajištění odpočinku a psychohygieny pěstouna. Na rozdíl od pomoci se zajištěním osobní péče o svěřené dítě dle předchozího ustanovení není vázán na specifickou situaci (lze ho značit za "neúčelovou odlehčovací péči"). Nárok je posuzován za příslušný kalendářní rok. Pokud je např. dítě do pěstounské péče svěřeno v průběhu roku, je namístě poměrné krácení tohoto nároku. Stejně tak je možno postupovat v případě, kdy pěstounská péče v průběhu roku skončí. Jde však o možnost, neboť zákon o sociálně-právní ochraně dětí hovoří o pomoci se zajištěním celodenní péče v rozsahu alespoň 14 dnů v kalendářním roce, není tedy vyloučeno, aby byla tato pomoc poskytnuta v rozsahu větším. 

	V komentovaném ustanovení je zdůrazněna zásada, která platí i pro uplatňování ostatních nároků osoby pečující (osoby v evidenci), a to, že poskytovaná péče musí být přiměřená věku (tedy potřebám) dítěte. Z tohoto důvodu stanovuje zákon minimální věkovou hranici u svěřeného dítěte (2 roky), po jejímž dosažení lze nárok uplatňovat. Odlehčovací péče rovněž nemusí být poskytována v uceleném časovém úseku (zejména u menších dětí je vhodnější pouze kratší odloučení), za celodenní péči lze označit i pomoc v denních hodinách, kdy se dítě vrací na noc do domácnosti pěstounů. Zohlednění věku dítěte se může projevit i v posouzení samotného nároku v případě, kdy pěstoun např. pečuje o téměř zletilé dítě, které je soběstačné a během roku bydlí na internátě. Každou takovou situaci je však nutno posuzovat individuálně (i starší dítě může mít specifické potřeby, které vyžadují, aby mu byla zajišťována osobní péče jiné osoby). Naplnění nároku může být realizováno nejrůznějšími formami, např. obdobným způsobem jako zajištění účelové odlehčovací péče, pobytem dítěte na dětském táboře (nemusí jít přitom o výchovně-rekreační tábor dle § 43 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), pobytem na příměstském táboře atd. 

K odst. 2 písm. c) 
 
	Vedle poradenství má osoba pečující (v evidenci) nárok na zprostředkování psychologické, terapeutické nebo jiné odborné pomoci alespoň jednou za 6 měsíců. Jedná se o pomoc nad rámec poradenství stanoveného § 11 odst. 1 písm. d) a § 11 odst. 2 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí nebo § 4 prováděcí vyhlášky č. 473/2012 Sb. Doprovázející subjekt může odbornou pomoc zajistit prostřednictvím svých zaměstnanců nebo spoluprací s jiným odborným pracovištěm. Na rozdíl od ostatních nároků, kde se hovoří o jejich poskytnutí či zajištění, je v případě odborné pomoci povinností doprovázejícího subjektu odpovídající odbornou pomoc zprostředkovat, tzn. např. vyhledat vhodného poskytovatele pomoci. 

	Nárok na odbornou pomoc je nutno posuzovat z hlediska jejího zaměření na problémy spočívající s péčí o svěřené dítě. Osob pečující (v evidenci) může vykazovat potřebu odborné pomoci i ze zcela jiných důvodů, na ty však mohou reagovat jiné systémy (např. sociálních služeb). Odborná pomoc dle zákona o sociálně-právní ochraně dětí by měla být zaměřena především na otázky identity svěřeného dítěte, zpracování ztráty a traumat, vztahy dítěte s pečující osobou, vlastními rodiči a dalšími blízkými osobami, výchovné a další potřeby svěřeného dítěte apod. 

K odst. 2 písm. d) a f) 
 
	Právo na zprostředkování nebo zajištění bezplatné možnosti se vzdělávat je spojeno s povinností osob pečujících a osob v evidenci zvyšovat si znalosti a dovednosti v oblasti výchovy a péče o dítě v rozsahu 24 hodin v období 12 po sobě jdoucích kalendářních měsíců. Rozsah povinného vzdělávání je stanoven jako fixní, povinnost doprovázejícího subjektu zajistit bezplatné vzdělávání je omezeno 24 hodinami. Plnění povinnosti se sleduje v intervalech 12 měsíců (smyslem ustanovení je průběžné rozvíjení dovedností, nelze tedy kumulovat vzdělávací povinnost za delší časové období). Osobám pečujícím (v evidenci) vznikla tato povinnost spolu s nabytím účinnosti novely zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 410/2012 Sb., tedy k 1. lednu 2013. Současně však vznikl nárok na bezplatné zajištění tohoto vzdělávání. To však bylo možno zabezpečit až po uzavření dohody o výkonu pěstounské péče, přičemž v prvním roce po nabytí účinnosti zákona bylo stanoveno přechodné období pro uzavření těchto dohod do 30. června 2013. Plnění povinnosti dalšího vzdělávání je tak možno sledovat v 12měsíčních intervalech od data, kdy osoba pečující (v evidenci) uzavřela první dohodu o výkonu pěstounské péče (nebo bylo vydáno první rozhodnutí upravující práva a povinnosti této osoby). 

	Povinnost dalšího vzdělávání se vztahuje na všechny osoby pečující a osoby v evidenci. Je-li dítě svěřeno do společné péče manželů (pečují-li osobně dva poručníci), mají povinnost naplnit vzdělávací povinnost v rozsahu 24 hodin oba tito manželé. 

	Obsah vzdělávání upravuje § 5 prováděcí vyhlášky č. 473/2012 Sb. Zákonná úprava nestanovuje formu vzdělávání. Vedle účasti na kurzech a dalších vzdělávacích akcích je možno využít poměrně široké spektrum vzdělávacích technik (samostudium, e-learning apod.). Rozšiřování znalostí a dovedností osoby pečující (v evidenci) mohou zajišťovat i přímo zaměstnanci doprovázejícího subjektu (musí však dojít k jasnému odlišení mezi vzděláváním a poskytováním poradenství). U všech způsobů vzdělávání je však třeba sledovat téma vzdělávání a jeho časový rozsah (jde o součást dohledu nad naplňováním dohody o výkonu pěstounské péče, viz komentář k § 47c). Standardy kvality sociálně-právní ochrany ukládají pověřeným osobám zpracovávat následný vzdělávací plán osoby zaměřený na rozvoj kompetencí osoby pečující nebo osoby v evidenci a na zvyšování kvality výkonu pěstounské péče (kritérium č. 10d). Do budoucna bude vhodné uvažovat o systému akreditací, jak je znám z oblasti sociálních služeb. Vzdělávací akce určené přímo pro osoby pečující (v evidenci) nelze v současné době v sociální oblasti akreditovat, neboť tyto osoby nejsou cílovou skupinou dle § 117a zák. o soc. službách. I v současné době však může doprovázející subjekt doporučovat osobám pečujícím (v evidenci) kvalitní a osvědčené vzdělavatele. 

K odst. 2 písm. e) a h) 
 
	Občanský zákoník stanovuje v § 967 povinnost pěstouna „udržovat, rozvíjet a prohlubovat sounáležitost dítěte s jeho rodiči a osobami dítěti blízkými“ a umožnit styk rodičů s dítětem v pěstounské péči. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí rozšiřuje tuto povinnost na všechny osoby pečující a osoby v evidenci, byť např. v případě osobní péče poručníka (kde není žádný z rodičů, který může vykonávat rodičovskou odpovědnost v plném rozsahu) může být styk rodičů s dítětem soudním rozhodnutím omezen (tato možnost existuje i v případě péče pěstounské). Zákon o sociálně-právní ochraně dětí rovněž upřesňuje, že naplňování této povinnosti probíhá v souladu s individuálním plánem ochrany dítěte. 

	Podpora udržování vztahů svěřeného dítěte s jeho rodiči a dalšími blízkými osobami, jejíž součástí je i pomoc při realizaci osobního styku dítěte s těmito osobami, patří vedle odborného poradenství mezi stěžejní činnosti v rámci doprovázení. Zahrnuje jednak odbornou pomoc ve formě poradenství či mediace, asistenci při kontaktu dítěte s rodiči a dalšími blízkými osobami a případně i zajištění místa pro jeho uskutečnění. Právo osoby pečující nebo osoby v evidenci požádat o tuto pomoc není co do četnosti limitováno. V praxi se lze setkat s případy, kdy se na doprovázející subjekty obrací se žádostí o „asistenci“ při osobních kontaktech přímo orgány sociálně-právní ochrany. Tato forma odborné pomoci (stejně jako ostatní) je poskytována na základě smluvního vztahu mezi pěstounem a doprovázejícím subjektem. Žádný jiný subjekt nemá právo do tohoto smluvního vztahu vstupovat. Účast doprovázejícího subjektu při kontaktech bez vědomí pěstouna či dokonce proti jeho vůli (byť to například požaduje orgán sociálně-právní ochrany) tedy není možná. 

	Doprovázející subjekt však zde vystupuje vždy jako prostředník a poskytovatel služby. Musí respektovat práva dítěte, rodičů i osob pečujících (v evidenci) stanovená především občanským zákoníkem. Doprovázející subjekt může vyjednávat se všemi zúčastněnými o formách a četnosti kontaktů, není však oprávněn činit v těchto věcech rozhodnutí. Případné zásadní rozpory v otázce styku dítěte je však nutno řešit prostřednictvím soudu za využití § 969 obč. zák., podle něhož má rodič, pěstoun nebo dítě svěřené do pěstounské péče možnost navrhnout soudu v případě neshod v podstatné záležitosti, aby změnil práva a povinnosti rodičů či pěstouna, případně přijal jiné rozhodnutí. 

K odst. 2 písm. g) 
 
	Osoba pečující (v evidenci) má povinnost umožnit dohled nad sledováním naplňování dohody o výkonu pěstounské péče (srov. výklad k § 47b) a spolupracovat se zaměstnancem zařazeným do obecního úřadu obce s rozšířenou působnosti, který je pověřen sledovat vývoj dítěte svěřeného do péče jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte a je povinen v této souvislosti pravidelně navštěvovat rodinu, kde dítě žije (§ 19 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Děti umístěné do náhradní rodinné péče zůstávají pod ochranou státu. Dohled ze strany pověřených osob a státních orgánů je zavedeným principem, jako příklad lze uvést § 2 zákona č. 256/1921 Sb., o ochraně dětí v cizí péči a dětí nemanželských, na jeho základě měly osoby pověřené dozorem dětí v cizí péči "právo prohlížeti byty pěstounů nebo rodičů, místnosti dětem k pobytu určení, jakož i děti samy, a žádati na pěstounech, rodičích a členech domácnosti, aby jim podle pravdy podávali vysvětlení o poměrech dětí, o jejich umístění, ošetřování a výchově, jakož aby jim děti, nebo lékaři jimi označenému na určitém místě předávali", nebo prováděcí vyhlášku č. 52/1973 Sb. k zákonu o pěstounské péči z roku 1973, která v § 7 specifikovala úkoly okresního národního výboru v rámci zabezpečování dohledu nad výkonem pěstounské péče takto: "Pověřený pracovník navštěvuje pravidelně domácnost pěstouna a osobně se přesvědčuje o vývoji a výchově dítěte i o poměrech, ve kterých dítě žije. Okresní národní výbor sleduje vývoj dítěte též prostřednictvím poradenské služby složené z odborníků, především psychologů, pedopsychologů a pediatrů." 

	Neplnění povinnosti stanovené komentovaným ustanovením může vést k výpovědi dohody o výkonu pěstounské péče, pokud jde o opakované maření sledování naplňování dohody o výkonu pěstounské péče (srov. výklad k § 47c). Může být rovněž posuzováno jako porušení povinností dle § 53 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, pokud by šlo o kladení překážek při sledování vývoje dětí umístěných v náhradní rodinné péči obecním úřadem obce s rozšířenou působnosti dle § 19 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. V této souvislosti je nutno upozornit na nutnost rozlišovat mezi sledováním naplňování dohody o výkonu pěstounské péče (tedy oprávnění sledovat, zda jsou dodržována smluvní ujednání) a dohledem nad vývojem dítěte umístěného v náhradní rodinné péče, který přísluší výhradně orgánu sociálně-právní ochrany. Pokud je orgán sociálně-právní ochrany příslušný k dohledu podle § 19 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí zároveň doprovázejících subjektem, ocitá se tu ve dvou zcela odlišných rolích. Je tedy na místě určité funkční či personální oddělení obou agend. 

Související ustanovení: 

 § 4a - vymezení některých pojmů, 

§ 19 odst. 6 

 § 47b - vymezení smluvních stran, 47c - doba trvání dohody, její výpověď a výpovědní důvody, § 47d - státní příspěvek na výkon pěstounské péče, § 48 odst. 2 písm. d) a f) - výkon sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, § 53 odst. 2 - povinnosti státních orgánů, dalších právnických a fyzických osob a pověřených osob, § 58b odst. 2 písm. d) - zmocňovací ustanovení 

Související předpisy: 

 § 939, § 958 až 970 obč. zák., 

 § 4, § 5 vyhl. č. 473/2012 Sb. 

Dohoda o výkonu pěstounské péče 

 § 47b 

(Vymezení smluvních stran [1, 4]; Subsidiární správní rozhodnutí [2]; Závaznost individuálního plánu ochrany dítěte [3]; Povinnost sledovat naplňování dohody [5]; Zásada jedinosti dohody a výjimka v případě vyloučení manžela z okruhu společně posuzovaných osob [6, 7]) 
Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: Rozsah [v § 47a odst. 2] uvedených práv a povinností, specifikovaných dle konkrétních potřeb dítěte a rodiny, upraví dohoda o výkonu pěstounské péče nebo jej určí obecní úřad obce s rozšířenou působností. Dohoda o výkonu pěstounské péče může být nahrazena rozhodnutím příslušného správního orgánu. Dohodu o výkonu pěstounské péče může osoba pečující uzavřít místo příslušného obecního úřadu obce s rozšířenou působností dle trvalého pobytu také s jiným obecním úřadem, obecním úřadem s rozšířenou působností, krajským úřadem nebo pověřenou osobou, a to se souhlasem místně příslušného obecního úřadu obce s rozšířenou působností. Bude se tak dít zejména v případech, kdy tento jiný subjekt bude schopen lépe zabezpečit potřeby dětí v pěstounské péči a potřeby pěstounů, např. jim zajistí lepší psychologickou pomoc, odlehčovací službu či systém vzdělávání. 

	Dohoda o výkonu pěstounské péče je veřejnoprávní smlouvou, která se, až na odchylky stanovené v zákoně o sociálně-právní ochraně dětí, řídí zákonem č. 500/2004 Sb., spr. řád. Pokud by osoba pečující či osoba v evidenci nebyla spokojena s plněním dohody ze strany orgánu sociálně-právní ochrany dětí, může situaci řešit v rámci stížností dle správního řádu. Jestliže bude osoba pečující či osoba v evidenci nespokojena s plněním dohody o výkonu pěstounské péče pověřenou osobou, může se obrátit na krajský úřad, který pověření vydal a výkon sociálně-právní ochrany pověřenou osobou kontroluje. Osoba pečující či osoba v evidenci má možnost rovněž změnit bez udání důvodu subjekt, se kterým má dohodu uzavřenou [tj. stávající dohodu vypovědět a jednat o uzavření jiné]. 

	Účelem rozhodnutí o právech a povinnostech, případně dohody o výkonu pěstounské péče, je prohloubení pomoci pěstounům a dalším osobám pečujícím o děti na základě rozhodnutí příslušného orgánu. Převzetí dítěte do péče nahrazující péči rodičů klade značné nároky na osoby, které do péče dítě převzaly a je třeba jim věnovat pozornost z hlediska poradenské činnosti, ale také jim konkrétně pomáhat při řešení běžných problémů v oblasti sociální, výchovné apod. 

Přehled výkladu: 
 
I. Dohoda o výkonu pěstounské péče a postup při jejím uzavírání 
 
II. Úprava práv a povinností osoby pečující nebo v evidenci správním rozhodnutím 
 
III. Dosud trvající dohody o výkonu pěstounské péče v zařízeních v "kleci starého práva" 
K § 47b 
 
I. Dohoda o výkonu pěstounské péče a postup při jejím uzavírání 
 
	Dohoda o výkonu pěstounské péče jako specifická smlouva o poskytnutí sociální služby upravuje podrobnosti ohledně výkonu práv a povinností založených v § 47a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Na tato práva a (povinnosti) v podobě konkretizovaných a individualizovaných plnění lze nahlížet nejen jako na sociální služby (jimiž tato plnění svou povahou samozřejmě jsou), ale také jako na specifické věcné nepeněžní dávky sociálního zabezpečení. Tak jako v případě peněžitých sociálních dávek (včetně dávek pěstounské péče) předpisy rozlišují "nárok na dávku" a "nárok na její výplatu", nalezneme podobnou vnitřní logiku i zde. Úprava práv a povinností v § 47a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí totiž nezakládá ve vlastním smyslu "nárok" na uvedená plnění (na jakousi jejich "výplatu"), ale nárok na tato plnění vzniká teprve na základě splnění dalších podmínek - alternativně buď v důsledku účinnosti platně uzavřené dohody o výkonu pěstounské péče, nebo vykonatelností správního rozhodnutí. Úprava § 47a odst. 2 ve spojení s § 47b odst. 1, 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí zakládá pouze "nárok" na uzavření dohody s příslušným orgánem veřejné správy popř. s pověřenou osobou (odst. 2 pak obdobně "nárok" na vydání správního rozhodnutí). Teprve takto uzavřená smlouva nebo vydané rozhodnutí zakládají vynutitelné "odvozené nároky", tedy možnost nárokovat plnění vyplývající z práv a povinností, vymezených rámcově v § 47a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Uplatňovat tato práva a tyto povinnosti mimo rámec dohody nebo rozhodnutí je tedy vyloučeno. To vyplývá i ze systematiky zákona. Samostatná, vnitřně dále nečleněná hlava I této části zákona, nadepsaná "Práva a povinnosti při výkonu pěstounské péče", upravuje 1. práva a povinnosti (§ 47a; tedy "co"), 2. jejich výkon na základě smlouvy nebo rozhodnutí (§ 47b, § 47c; tedy "jak") a 3. financování jejich výkonu státním příspěvkem (§ 47d; tedy "za kolik"). Složky uvedené sub 1., 2. a 3. jsou tedy zcela neoddělitelné, tvoří jeden ucelený systém, tedy jeden právní institut práv a povinností při výkonu pěstounské péče. Z toho rovněž vyplývá, že lhůty a doby, které mají vliv na posouzení některých nároků ze smlouvy nebo rozhodnutí, se počítají ode dne účinnosti smlouvy nebo vykonatelnosti rozhodnutí, nikoli již např. od svěření dítěte do pěstounské péče. Rovněž z důvodové zprávy jak k § 47a, tak k § 47b zák. o soc.-práv. ochraně dětí (viz výše) vyplývá jednoznačně, že úprava "práv a povinností při výkonu pěstounské péče" je nedělitelná a nárok na zákonem vymezená práva (a povinnosti) vzniká teprve uzavřením dohody nebo vykonatelností rozhodnutí. Dohoda o výkonu pěstounské péče ve smyslu § 47b odst. 1, odst. 3 až 7 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je po 1. 1. 2013 nevhodně chápána jako veřejnoprávní smlouva, upravená obecně v části páté správního řádu (§ 159 až 170). To znamená, že ty otázky, spojené s úpravou dohod, které nejsou upraveny v zákoně o sociálně-právní ochraně dětí, se nyní řeší podle správního řádu. V případě, že zákon o sociálně-právní ochraně dětí některou otázku řeší odchylně od správního řádu (např. definici subjektů uzavírajících dohodu na straně veřejné správy, úpravu zrušení veřejnoprávní smlouvy na základě institutu výpovědi dohody apod.), má přednost úprava obsažená v zákoně o sociálně-právní ochraně dětí. Na dohody o výkonu pěstounské péče kromě speciální úpravy zákona o sociálně-právní ochraně dětí a obecné úpravy části páté správního řádu vždy dopadá též úprava části první správního řádu (základní zásady činnosti správních orgánů) a přiměřeně se též použije část druhá správního řádu (obecná ustanovení o správním řízení), a to zejména z hlediska procesních aspektů uzavírání dohod. Pakliže by některou otázku nebylo možno řešit ani podle speciální úpravy zákona o sociálně-právní ochraně dětí, ani podle obecné úpravy části první a páté s přiměřeným použitím části druhé správního řádu, platí podpůrně i pro úpravu dohod o výkonu pěstounské péče občanský zákoník s výjimkou ustanovení o neplatnosti právních jednání a relativní neúčinnosti, odstoupení od smlouvy a odstupném, o změně stran, nejde-li o právní nástupnictví, o ustanovení o postoupení smlouvy, o poukázce a o ustanovení o započtení (viz § 170 spr. řádu). "V praxi se občanský zákoník použije i tehdy, pokud bude některé ustanovení zákona obsolentní pro jeho rozpor se zásadami právní logiky" (Ondruš, R. Správní řád. Nový zákon s důvodovou zprávou a poznámkami. Praha: Linde, Praha 2005, str. 486). 

	Smluvní typ. Dohoda o výkonu pěstounské péče představuje specifický smluvní typ; při hledání analogií v právu vystupuje do popředí rozdíl mezi "obvyklou" dohodou o výkonu pěstounské péče s osobou pečující a mezi speciálním subtypem dohody o výkonu pěstounské péče s osobou v evidenci (tedy ve zvláštní evidenci osob, které mohou vykonávat pěstounskou péči na dobu přechodnou - tj. s pěstounem na přechodnou dobu). Navzdory názvu dohody, který byl zvolen s ohledem na někdejší "dohodu o výkonu pěstounské péče v zařízeních pěstounské péče", jde v obou případech v první řadě o dohodu o podpoře, pomoci a sledování výkonu pěstounské péče (srov. důvodovou zprávu k § 47c zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Péče sama se totiž nezakládá dohodou, ale je soukromoprávním vztahem mezi pěstounem a schovancem, založeným rozhodnutím soudu. Proto také výkon pěstounské péče nelze považovat za výkon závislé práce, a tedy za jakousi obdobu pracovního poměru. Pěstounovi na přechodnou dobu ("osobě v evidenci") však zařazením do této evidence (nikoli až uzavřením dohody) vzniká povinnost převzít dítě do péče již na základě předběžné úpravy poměrů podle § 924 obč. zák., když rozhodnutí o tom se doručuje až při výkonu rozhodnutí (§ 458 z. ř. s.), proto v případě této formy pěstounské péče ještě více vyniká aspekt jejího "výkonu" jako výkonu "povolání". Z úpravy občanského zákoníku budou vzhledem k uvedenému podpůrně použitelné především obecná část, zejména úprava osobních práv, dále úprava právních jednání. Ze závazkového práva pak jeho obecná část. Ve všech případech s výjimkami shora zmíněnými. Při hledání analogií s dohodou o výkonu pěstounské péče ve zvláštní části závazkového práva lze v rámci úpravy odlehčovacích služeb a pomoci při styku s rodinou dítěte [§ 47a odst. 2 písm. a, b, e) zák. o soc.-práv. ochraně dětí] uvažovat o podpůrném přiměřeném použití smlouvy o dílo, kterým by byla činnost s jiným výsledkem (srov. § 2587 obč. zák.), kde na straně zhotovitele vystupuje poskytovatel služeb, na straně objednatele pěstoun. V případě práva na psychologickou a jinou odbornou pomoc a práva na zprostředkování (zajištění) možnosti zvyšovat si znalosti a dovednosti, jakož i práva na pomoc při styku s rodinou dítěte [§ 47a odst. 2 písm. c), d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí] lze dále uvažovat i o podpůrném použití smluv příkazního typu, ať již mandátu (§ 2430 a násl. obč. zák.), tak zprostředkování (§ 2445 a násl. obč. zák.). V případě dohledu nad výkonem pěstounské péče podle § 47a odst. 2 písm. g) zák. o soc.-práv. ochraně dětí ("sledování výkonu") lze uvažovat o podpůrném použití smlouvy o kontrolní činnosti (§ 2652 obč. zák.), kdy poskytovatel služeb vystupuje v pozici kontrolora. 

	Z teoretického hlediska se jedná o veřejnoprávní smlouvu subordinační, neboť je uzavírána mezi subjektem veřejné správy (zpravidla s obecním úřadem obce s rozšířenou působností, nebo obcí či krajem, příp. s osobou, na niž byl procesem pověření k výkonu sociálně-právní ochrany výkon správy na tomto úseku - tedy na úseku „uzavírání dohod“, již nikoli poskytování služeb na základě takové dohody - přenesen) a soukromou fyzickou osobou („pěstounem“, resp. „osobou v evidenci“ nebo „osobou pečující“ ve smyslu § 4a zák. o soc.-práv. ochraně dětí) s cílem plnění veřejnoprávních úkolů v oblasti sociálně-právní ochrany, vymezených obecně v § 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí (nejobecněji „ochrana zájmu dítěte“). 

	Okruh účastníků dohody je zákonem taxativně stanoven v odst. 1 a 4, když se stanovuje, že stranami jsou pouze orgán, resp. subjekt veřejné správy (případně osoba pověřená výkonem sociálně-právní ochrany, tj. poskytovatel těchto specifických sociálních služeb) na straně jedné a osoba pečující / v evidenci na straně druhé, byť se obsah dohody zprostředkovaně, nikoli však přímo, může dotknout i dalších osob, v první řadě dítěte, jeho rodičů a dalších osob dítěti blízkých, jež však stranami dohody (stejně jako účastníky správního řízení a adresáty rozhodnutí) nejsou. Proto se rovněž neuplatní obecné ustanovení § 168 spr. řádu, podle kterého veřejnoprávní smlouva nabývá účinnosti teprve vyslovením písemného souhlasu takové třetí osoby. 

	Osoba pečující nebo osoba v evidenci může mít v daném čase uzavřenu pouze jednu dohodu s jedním partnerem, a to i v případě, kdy je současně osobou pečující i osobou v evidenci. Tuto logickou zásadu s ohledem na právní jistotu účastníků právních vztahů výslovně deklaroval a potvrdil odst. 6. 

	V případě společné pěstounské péče manželů nebo zařazení obou manželů do zvláštní evidence pěstounů na přechodnou dobu je rovněž namístě uzavření dohody jediné, proto podobně i v případě, kdy každý z manželů má z nějakého důvodu svěřeno dítě do své výlučné péče, bude mít ve vztahu k těmto dětem uzavřenu dohodu každý z manželů samostatně jen za předpokladu, že manželé spolu nežijí ve společné domácnosti a péče o svěřené děti je tedy i fakticky vykonávána každým z manželů samostatně (srov. odst. 6), o čemž však před tím musí příslušný orgán sociálně-právní ochrany vydat deklaratorní rozhodnutí za podmínky, že manželé spolu nejméně po dobu tří měsíců prokazatelně nežijí (tamtéž). 

	V letech 2011 a 2012 byla řešena otázka, zda by v případě tzv. příbuzenské pěstounské péče vykonávané prarodiči či praprarodiči dítěte nemělo dojít k výraznější diferenciaci v tom smyslu, že v těchto případech by uzavření dohody, tedy bližší úprava práv a povinností podle § 47a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, nebylo obligatorní, ale přistupovalo by se k němu pouze v odůvodněných případech, které by konstatoval orgán sociálně-právní ochrany, a to včetně varianty, kdy by orgán sociálně-právní ochrany byl povinen dohodu uzavřít v případě, kdy by pěstouni-prarodiče o její uzavření sami požádali. K této bližší diferenciaci pěstounské péče však nebylo přistoupeno, neboť nebyl nakonec shledán natolik závažný důvod, jenž by odůvodňoval stanovení odchylných právních režimů úpravy práv a povinností stanovených v § 47a zák. o soc.-práv. ochraně dětí u jednotlivých skupin pěstounů. 

	Způsobilost orgánu sociálně-právní ochrany uzavřít dohodu. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí v odst. 1 stanovuje, že prvotním navrhovatelem dohody o výkonu pěstounské péče a tím, kdo ji zpravidla uzavírá, je obecní úřad obce s rozšířenou působností, který však není entitou, která by měla právní subjektivitu. I správní řád počítá s tím, že veřejnoprávní smlouvu bude uzavírat též obdobná entita - výslovně se zmiňuje o správních orgánech, které jsou organizačními složkami státu. Podobně pak zvláštní správní předpisy zakládají speciální působnost k uzavírání veřejnoprávních smluv správními úřady, tak např. zákon č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny, v § 49 odst. 4 stanovuje, že orgány ochrany přírody mohou s vlastníkem nebo nájemcem pozemků uzavřít dohodu o způsobu hospodaření. Pokud vlastník nebo nájemce pozemku projeví o uzavření dohody písemně zájem, orgán ochrany přírody je s ním povinen ve lhůtě 30 dnů zahájit o této dohodě jednání, či v § 68 odst. 2 uvedený zákon stanovuje, že k provádění péče o pozemky z důvodů ochrany přírody mohou uzavírat orgány ochrany přírody či obce s vlastníky či nájemci pozemků písemné dohody. Písemnou dohodou lze upravit rovněž způsob hospodaření ve zvláště chráněných územích a ptačích oblastech. Jinými slovy: kontraktační způsobilost orgánu sociálně-právní ochrany není v českém právním řádu ničím výjimečným. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí tedy zakládá v § 47b zvláštní působnost orgánu sociálně-právní ochrany, tedy obecního úřadu obce s rozšířenou působností, uzavírat dohody o výkonu pěstounské péče. V tomto smyslu se jedná o speciální normu, doplňující obecnou úpravu správního řádu. 

	Proces uzavírání dohody je upraven v odst. 1 a 4, kdy primární povinnost navrhnout obsah dohody a její uzavření leží na příslušném orgánu sociálně-právní ochrany (k tomu srov. § 1731 a násl. obč. zák.). V souvislosti s nabídkou uzavření dohody je příslušný orgán sociálně-právní ochrany povinen informovat pěstouny o možnosti uzavření dohody s jiným subjektem (odst. 1 i. f.). Pokud je osobou pečující navrhovatel v soudním řízení o svěření dítěte do pěstounské péče ve smyslu § 4a písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí bod 3, který tedy o dítě fakticky pečuje pouze na základě předběžné úpravy, může vzniknout důvodná otázka, zda vůbec může být soudní řízení ve věci samé pro navrhovatele úspěšné. Není-li pravděpodobné, že dítě do pěstounské péče této osoby svěřeno bude, jedná se o typickou předběžnou otázku, a to nikoli ve věci, zda byl spáchán trestný čin nebo přestupek a kdo za něj odpovídá, nebo ve věci osobního stavu. Tudíž si ve smyslu § 57 odst. 1 písm. c) spr. řádu správní orgán o této otázce může učinit úsudek sám. Dojde-li tak k názoru, že tu nejsou dány předpoklady pro svěření dítěte do pěstounské péče a že je pravděpodobné, že soud návrh zamítne, byly by dány podmínky pro možnost přerušit řízení o úpravě práv a povinností založených v § 47a zák. o soc.-práv. ochraně dětí správním rozhodnutím ve smyslu § 57 odst. 2 spr. řádu ve spojení s § 64 odst. 1 písm. c) spr. řádu. Pakliže dohoda o výkonu pěstounské péče takové správní rozhodnutí pouze nahrazuje, lze mít za to, že tu tak jsou dány i důvody pro „přerušení“ úkonů směřujících k uzavření dohody, a dohoda by neměla být uzavírána (popř. by neměl být vydáván souhlas s jejím uzavřením jinou stranou než místně příslušným obecním úřadem obce s rozšířenou působností). 

	V případě, že každý z manželů-pěstounů má trvalý pobyt v jiném správním obvodu, je třeba postupovat dle § 11 odst. 2 spr. řádu (přednost má ten orgán, kde došlo k prvnímu úkonu ve věci). Při určení, který úřad by měl dohodu uzavírat, lze přihlížet zejména ke skutečnému bydlišti osob pečujících / v evidenci nebo k trvalému pobytu osoby, která o dítě osobně pečuje nebo která pobírá odměnu pěstouna. Má-li osoba pečující / v evidenci sice evidován trvalý pobyt v některé obci na území republiky, avšak obvyklé bydliště má v zahraničí, povinnost navrhnout uzavření dohody nevzniká. § 2 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí sice stanovuje, že sociálně-právní ochrana se poskytuje dítěti, které má na území republiky trvalý pobyt (tedy bez ohledu na obvyklé bydliště, ovšem srov. k tomu výklad k § 2 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), ve vztahu k osobám pečujícím / v evidenci takové pravidlo stanoveno není. Orgán veřejné správy nebo subjekt, jenž byl výkonem veřejné správy pověřen, může na základě obecné zásady teritoriality vykonávat působnost zásadně jen na území státu, nikoli za jeho hranicemi. Ze stejného důvodu nebude ani zahajováno správní řízení o vydání rozhodnutí o výkonu práv a povinností založených v § 47a zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Návrh dohody by měl být učiněn, příp. správní řízení následně zahájeno neprodleně poté, kdy se orgán sociálně-právní ochrany dozví, že osoba pečující / v evidenci má obvyklé bydliště na území republiky. 

	Podle § 163 odst. 3 spr. řádu návrh smlouvy zaniká uplynutím lhůty, která byla pro přijetí návrhu určena, pokud v ní nebyl přijat. Tuto lhůtu obecně stanoví odst. 2 a činí 30 dnů ode dne nabytí právní moci příslušného rozhodnutí, např. o zařazení do zvláštní evidence pěstounů na přechodnou dobu nebo o svěření prvního dítěte do péče. Tuto skutečnost je tak nezbytné v návrhu na uzavření dohody ze strany orgánu sociálně-právní ochrany výslovně uvést. 

	Návrh dohody, který činí orgán sociálně-právní ochrany, musí být písemný (§ 163 odst. 1 spr. řádu) a musí z něho vyplývat vůle orgánu sociálně-právní ochrany být návrhem vázán v případě jeho akceptace osobou pečující / v evidenci. 

	Předchozí souhlas orgánu sociálně-právní ochrany s uzavřením dohody s jiným subjektem. V daném případě se nejedná o souhlas ve smyslu § 164 odst. 3 spr. řádu, který se vydává ve správním řízení rozhodnutím a který má povahu souhlasu následného, jímž teprve již podepsaná smlouva nabývá účinnosti (slovy správního řádu: je uzavřena), jedná se tak svým způsobem o odkládací podmínku, neboť na jejím splnění (právní mocí rozhodnutí, jímž je souhlas udělen) závisí následek právního jednání - uzavření smlouvy. Souhlas podle odst. 4 není souhlasem v tomto smyslu, není výsledkem správního řízení zahájeného žádostí, nevydává se k předložené podepsané smlouvě. Tento souhlas má povahu vyjádření podle části čtvrté správního řádu (§ 154 a násl.) a při jeho vydání se postupuje podle ustanovení o správním řízení jen ve v § 154 spr. řádu vyjmenovaných případech a jinak jen přiměřeně. Zejména se neuplatní úprava odvolání, ale postupuje se přiměřeně podle ustanovení o přezkumném řízení. Souhlas podle odst. 4 je nezbytnou podmínkou pro uzavření dohody s jiným subjektem nežli místně příslušným orgánem sociálně-právní ochrany. Bez splnění této podmínky k uzavření dohody nemůže vůbec dojít, proto na takovou dohodu, byť by se jí strany cítily být vázány a plnily by na ni, nemůže být přiznán a vyplacen státní příspěvek na výkon pěstounské péče podle § 47d zák. o soc.-práv. ochraně dětí (se žádostí o tento příspěvek je tak nezbytné vyjádření příslušného orgánu sociálně-právní ochrany o souhlasu s uzavřením dohody doložit). Podle § 588 obč. zák. "soud přihlédne i bez návrhu k neplatnosti právního jednání, které se zjevně příčí dobrým mravům, anebo které odporuje zákonu a zjevně narušuje veřejný pořádek". Uzavření dohody o výkonu pěstounské péče v rozporu se zákonem (tzn. bez nebo v rozporu s ne/souhlasem orgánu sociálně-právní ochrany) zjevně narušuje veřejný pořádek, proto lze v oboru soukromého práva takovou kvazidohodu považovat za absolutně neplatnou, byť se ustanovení o neplatnosti právních jednání na veřejnoprávní smlouvy neuplatní (§ 170 spr. řádu), neboť správní řád upravuje jiné mechanismy zhojení takových vad. S ohledem na preferenci platnosti soukromoprávních smluv (kdy je otázka, zda narušení "veřejného pořádku" tu je natolik zásadní) je však zřejmě vhodnější postup takovou dohodu považovat za nepojmenovanou soukromoprávní smlouvu mezi jejími stranami - státní příspěvek na ni přiznán nebude, dodatečně ji nelze ze strany správního úřadu odsouhlasit se zpětnými účinky (a učinit z ní tak smlouvu veřejnoprávní), tedy se taková nepojmenovaná smlouva správních úřadů v podstatě netýká a nelze na ni také uplatnit zvláštní úpravu zákona o sociálně-právní ochraně dětí o dohodách o výkonu pěstounské péče (ledaže by bylo konkrétní ustanovení buď výslovně, nebo odkazem na zákon pojato přímo do textu takové nepojmenované smlouvy - ovšem s účinky pouze mezi stranami). Taková "dohoda" tedy může být posouzena pouze podle občanského zákoníku (nikoli také podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí a správního řádu). 

	Záleží jen na stranách smlouvy, jak se mezi sebou vypořádají, neboť právní poměr mezi nimi je čistě soukromoprávní. Tedy zda "dohodu", která nemůže plnit zamýšlený účel, ukončí dohodou či výpovědí, nebo ji budou plnit na ryze soukromoprávní bázi čili bez státního příspěvku (se současnou nutností souběžného uzavření řádné veřejnoprávní smlouvy nebo úpravy práv a povinností pěstouna správním rozhodnutím). Nelze ovšem vyloučit vznik závazku z civilněprávního deliktu (náhradu škody), když poskytovatel služeb jako profesionál má znát podmínky pro uzavření dohody o výkonu pěstounské péče, a pokud by druhou - slabší - stranu ubezpečoval o tom, že je uzavírána veřejnoprávní dohoda o výkonu pěstounské péče splňující podmínky zákona o sociálně-právní ochraně dětí, ačkoli měl a musel vědět, že tomu tak bez podstatné náležitosti, spočívající v předchozím souhlasu příslušného orgánu, není, jednal by nepochybně buď nepoctivě, či nemravně, nebo "bez potřebné znalosti a pečlivosti; § 5 obč. zák.", tedy non lege artis. Zvolí-li osoba pečující nebo v evidenci možnost uzavření dohody s jiným partnerem než příslušným obecním úřadem obce s rozšířenou působností, je tedy třeba tomuto příslušnému orgánu sociálně-právní ochrany zaslat úplný obsah uvažované dohody (tedy návrh - offertu; § 1731 a násl. obč. zák.) k vyjádření a udělení předchozího souhlasu ve smyslu § 47b odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí (tedy nikoli k udělení následného souhlasu jako odkládací podmínky k účinnosti právního jednání podle § 164 odst. 3 spr. řádu). 

	Teprve po vydání vyjádření podle § 47b odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí ve spojení s § 154 a násl. spr. řádu je možno dohodu o výkonu pěstounské péče uzavřít čili podepsat a z tohoto důvodu zákon v odst. 4 větě druhé stanovuje povinnost smluvního partnera osoby pečující / v evidenci bezodkladně příslušný orgán sociálně-právní ochrany o uzavření dohody informovat a zaslat mu opis této dohody, což by v případě postupu podle § 164 odst. 3 spr. řádu a vydání rozhodnutí o (až následném) souhlasu s předloženou dohodou postrádalo smysl, neboť v takovém případě orgán veřejné správy veřejnoprávní smlouvou již disponuje - je tak zřejmé, že úprava § 47b odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí jako celek představuje lex specialis vůči úpravě správního řádu, jehož normy (tedy zejména § 164 odst. 3) se tak nepoužijí v tom rozsahu, jaký vyplývá ze zákona o sociálně-právní ochraně dětí. Obsah následně uzavřené dohody se však nesmí odchýlit od obsahu návrhu, jak byl předložen orgánu sociálně-právní ochrany k vyjádření, jímž vyslovil souhlas s jejím uzavřením, jinak by bylo nutno požádat o nový souhlas (jednalo by se totiž o nový návrh). Vzhledem k této speciální úpravě se rovněž neuplatní norma uvedená v cit. § 164 odst. 3 spr. řádu ve větě druhé, podle níž správní orgán, který dal souhlas k uzavření veřejnoprávní smlouvy, zveřejní veřejnoprávní smlouvu na své úřední desce, a dohoda o výkonu pěstounské péče se tímto způsobem na úřední desce nezveřejňuje, což lze věcně zdůvodnit i smyslem zvláště uložené povinnosti mlčenlivosti (§ 57 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Jestliže jiné právní předpisy upravují výslovně nebo implicitně zproštění zvláště uložené povinnosti mlčenlivosti ve vztahu ke konkrétní kauze [tak např. povinnost orgánu sociálně-právní ochrany dětí oznamovat trestné činy, vyplývající jak z trestního řádu, tak výslovně i z § 51 odst. 5 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí], z žádného předpisu nevyplývá obecné zproštění mlčenlivosti o údajích souvisejících s výkonem sociálně-právní ochrany dětí v souvislosti s dohodami o výkonu pěstounské péče. 

	Ustanovení § 162 spr. řádu předjímá možnost, kdy ti, kdo by byli účastníky řízení, mohou uzavřít veřejnoprávní smlouvu, k níž je třeba souhlasu správního orgánu, přičemž pokud tento orgán ke smlouvě přistoupí, platí, že k uzavření veřejnoprávní smlouvy dal souhlas. Tato konstrukce v případě dohod o výkonu pěstounské péče nastat nemůže, neboť pověřená osoba není účastníkem řízení podle § 47b odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, stejně tak si nelze představit "přistoupení" místně příslušného orgánu sociálně-právní ochrany k dohodě uzavírané s pověřenou osobou, neboť s ohledem na konstrukci státního příspěvku na výkon pěstounské péče (§ 47d zák. o soc.-práv. ochraně dětí) nelze, aby na straně subjektu, uzavírajícího dohodu s osobou pečující / v evidenci, vystupovalo těchto subjektů více. Nicméně konstrukce je inspirativní z procesního hlediska, neboť je jistě myslitelné a vhodné, aby k uzavření dohody mezi osobou pečující / v evidenci a pověřenou osobou, např. příspěvkovou organizací obce, došlo na půdě orgánu sociálně-právní ochrany např. při projednávání a aktualizaci individuálního plánu ochrany dítěte nebo při případové konferenci; v takovém případě může být uzavřená dohoda např. jedním z výstupů případové konference a orgán sociálně-právní ochrany může svůj souhlas připojit ve formě doložky přímo k dohodě. 

	Nesouhlasné vyjádření s uzavřením dohody o výkonu pěstounské péče je možné vydat např. v případě, že osoba pečující / v evidenci je v pracovním nebo jiném obdobném poměru ve vztahu k subjektu, se kterým zamýšlí dohodu uzavřít, nebo je členem jeho statutárního nebo dozorčího či jiného podobného orgánu, zakladatelem uvedeného subjektu, nebo tento subjekt ovládá, a lze tu tedy spatřovat kolizi role osoby pečující / v evidenci a dohledu nad výkonem pěstounské péče a současně vzhledem k povaze pověření k výkonu sociálně-právní ochrany spočívajícího též v přenesení výkonu úkolů státní správy na jiné fyzické a právnické osoby (zde jde jen o „dohled“ nad výkonem pěstounské péče) též obecné důvody podjatosti ve smyslu správního řádu. Nesouhlasné vyjádření lze vydat dále např. v situaci, kdy orgán sociálně-právní ochrany neshledá návrh úpravy práv a povinností za dostatečný, resp. za jsoucí v zájmu svěřených dětí, a dále tehdy, je-li návrh dohody v rozporu s individuálním plánem ochrany dítěte (srov. odst. 3). Nesouhlasné vyjádření je možné vydat i v případě, kdy je z okolností zřejmé, že by byla dána objektivní nemožnost plnění zejména pro značnou vzdálenost provozovny poskytovatele služeb a pěstounské domácnosti, kdy by z dohody nebylo zřejmé, jakým způsobem budou závazky z ní plynoucí zajištěny jiným způsobem (např. subdodávkou), když lze připomenout, že v soukromém právu platí zásada (byť na veřejnoprávní smlouvy formálně přímo neaplikovatelná; § 170 spr. řádu), že "neplatné je právní jednání, pokud má podle něho být plněno něco nemožného" (§ 580 odst. 2 obč. zák.). Hlavním důvodem pro nesouhlasné vyjádření však bude skutečnost, kdy je návrh dohody (její obsah) v rozporu se zákonem, tedy zejména s úpravou práv a povinností podle § 47a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Všechny uvedené důvody pro nesouhlasné vyjádření mají svůj základ v ustanovení zákona, ať již jde o důvody podjatosti ve smyslu správního řádu, rozpor s povinností souladnosti obsahu dohody s individuálním plánem ochrany dítěte, vady z hlediska obecné úpravy občanského zákoníku, či rozpor s úpravou obsahu dohody podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí. Lze tak shrnout, že důvodem pro nesouhlasné vyjádření je vždy rozpor se zákonem obecně. Nelze však rozšiřovat důvody pro nesouhlasné vyjádření mimo meze zákona (kteréhokoli z uvedených), neboť § 47b odst. 4 věta první zák. o soc.-práv. ochraně dětí neuvádí žádné, tedy ani žádné další než výše uvedené důvody pro možnost vydání nesouhlasného vyjádření, které vyplývají ze zákona, byť z jiných ustanovení. Nelze tedy vydat nesouhlasné vyjádření např. jen proto, že dotčený orgán sociálně-právní ochrany má "obavu", zda poskytovatel jako pověřená osoba bude služby poskytovat na náležité odborné úrovni apod., neboť takto široké meze správního uvážení při vydávání souhlasu zákon dotčenému orgánu nedává. 

	Forma dohody vyplývá z § 164 spr. řádu a musí tedy být dodržena forma písemná, přičemž projevy vůle smluvních stran musí být na téže listině (odst. 1 cit. ustanovení). K písemné formě právního jednání srov. také § 561-563 obč. zák. 

	Obsah dohody je vymezen jednoznačně v odst. 1: "upraví podrobnosti ohledně výkonu práv a povinností založených v § 47a", proto srov. výklad k tomuto ustanovení výše. Dohoda má v případě "klasické" pěstounské péče jmenovat děti, na něž se vztahuje. U pěstounské péče na přechodnou dobu, kde je dohoda uzavírána ještě před přijetím prvního dítěte, to samozřejmě není možné. V případě přijetí dalších dětí do "klasické" pěstounské péče (a analogicky při ukončení pěstounské péče u některého ze svěřených dětí) je namístě v zákonných lhůtách od takového přijetí do péče (ukončení péče) provést změnu dohody dodatkem, nebo uzavřením nové dohody, která stávající dohodu nahradí (novace, § 1902 obč. zák.). Podrobný výklad k dohodám o výkonu pěstounské péče právě pro oblast doprovodných odborných služeb v náhradní rodinné péči podle § 47a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí lze nalézt v "informaci k vybraným ustanovením zákona č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí, ve znění zákona č. 401/2012 Sb. k 21.12.2012" zveřejněné MPSV pod č. j. 2012/98382-21, která je k dispozici též na webových stránkách ministerstva. 

	Závaznost individuálního plánu ochrany dítěte pro pěstouny vyplývá z § 47b odst. 3 ve spojení s § 10 odst. 5 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Individuální plán nebo jeho část bezprostředně se dotýkající potřeb dítěte a opatření, která by ve smyslu plánu měli realizovat pěstouni, může, ale nemusí být součástí dohody jako její příloha, ale dohoda by na tento plán měla vždy alespoň odkazovat. Individuální plán je samozřejmě pravidelně aktualizován, dohoda musí být současně vždy v souladu i s jeho aktualizovaným zněním. Původní znění individuálního plánu, byl-li pojat do dohody jako její nedílná příloha, má proto pouze informativní charakter. Není proto nutné při každé aktualizaci individuálního plánu dodatky měnit i dohodu nebo uzavírat dohodu novou, ledaže by konkrétní výstupy individuálního plánu byly přímo součástí dohody a problematika by současně nebyla v dohodě dále blíže upravena, nebo v případě, kdy by došlo k následné kolizi úpravy dohody a opatření individuálního plánu. Proto je vhodné závaznost individuálního plánu, resp. opatření z něj vyplývajících i ve znění jeho budoucích aktualizací uvést v dohodě obecným způsobem. 

	Úvodní ustanovení dohody mohou upravovat i bližší vymezení obsahu či cíle spolupráce, aby pro účastníky - pěstouny - kteří nejsou zpravidla osobami znalými práva, byly tyto skutečnosti zřejmé a srozumitelné. Lze tak např. uvést, že předmětem spolupráce se smluvním partnerem je doprovázení zaměřené zejména na vyjmenované oblasti (např. péče o dítě, rozvíjení vztahu s dítětem, zajištění bezpečného a láskyplného prostředí pro svěřené dítě, pomoc při realizaci spolupráce s vlastní rodinou dítěte, vzdělávání a sebereflexe pěstouna apod.). Je možné a vhodné upravit také způsob realizace supervize nebo reflexi průběhu pěstounské péče pěstounem vč. zápisů z těchto reflexí, které mohou sloužit nejen při poskytování služeb doprovázejícím subjektem, ale též jako dílčí podklady pro aktualizace individuálního plánu. 

	Dohodou nelze přiznat nároky v nižším rozsahu, než jak jsou založeny v § 47a odst. 2 písm. a) až e) zák. o soc.-práv. ochraně dětí (byť samozřejmě nemusí být oprávněným čerpány, neboť se jedná o práva, nikoli povinnosti), a dohodnout nižší rozsah povinností, než je stanoven v citovaném ustanovení v písm. f) až h) (povinnosti naopak splněny ve sledovaném období být musí). Jinak by v případě předložení dohody k vyjádření souhlasu místně příslušným orgánem sociálně-právní ochrany tento orgán měl dát k uzavření dohody negativní stanovisko pro rozpor se zákonem (srov. výše). Nad rámec "povinného" obsahu, vyplývajícího z § 47a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, lze v dohodě upravit nabídku poskytovatele o některé další dobrovolné aktivity (fakultativní činnosti) určené především dětem, které mohou, ale nemusí být ze strany pěstounské rodiny využívány. Stejně tak se naopak osoby pečující / v evidenci mohou i nad rámec zákona zavázat k dalším povinnostem, např. k povinnosti vést pravidelné záznamy o průběhu péče, což by odpovídalo moderním trendům v oblasti náhradní rodinné péče (srov. k tomu obecnou zásadu § 9a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí i. f.). Vzhledem k tomu, že porušování povinností založených v dohodě je zákonným výpovědním důvodem dohody ze strany poskytovatele podle § 47c odst. 2 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, je však nezbytné, aby takovéto povinnosti "nad rámec" byly jasně specifikovány. Takovouto specifikaci lze provést přímo v dohodě, nebo odkazem na přílohu dohody, smluvní podmínky apod. 

	Při formulaci obsahu dohody se lze inspirovat i v bývalé úpravě dohod o výkonu pěstounské péče v zařízeních. Právě ve vedlejších ujednáních dohody ("nad rámec zákona") je prostor sjednat 
 
- výčet nákladů na domácnost a způsob úhrady jejich poměrné části poskytovatelem služeb jako smluvním partnerem (např. koeficientem 9/10, jako tomu bylo v případě bývalého zařízení); náklady na domácnost přitom mohou dle ujednání tvořit náklady na odběr elektřiny a plynu, náklady na vytápění a dodávku teplé užitkové vody, náklady na dodávku teplé nebo užitkové vody z veřejných vodovodů a na odvádění, popřípadě zneškodnění odpadních a srážkových vod veřejnou kanalizací, náklady na odvoz domovního odpadu a náklady na služby spojené s užíváním bytu; 
 
- rozsah náhrady jízdních výdajů pěstounovi a jemu svěřeným dětem ze strany poskytovatele služeb; 
 
- úhradu nákladů spojených s opravami a údržbou bytu pěstounů a jeho vybavení poskytovatelem služeb v ujednaném rozsahu. 
	Možnost stanovení nejnižšího a nejvyššího počtu dětí, u nichž bude pěstouny vykonávána pěstounská péče v budoucnu (za trvání uzavřené dohody) tak, že celkový budoucí počet dětí v rodině, včetně dětí pěstouna, popřípadě dalších dětí, nesmí přesáhnout v dohodě stanovený počet, je sporná, neboť takové úvahy se uplatní především v procesu zprostředkování náhradní rodinné péče a zejména je bude vážit soud v řízení o návrhu na svěření dalších dětí do péče žadatelů. Je však namístě vycházet z toho, že taková úprava v dohodě je možná i do budoucna, neboť takové smluvní ujednání nijak neznemožňuje pěstounům přijmout další děti do péče (netýká se nijak jejich postavení v oboru soukromého práva), je tak z hlediska poskytovatele i pěstounů relevantní pouze právě ve vztahu pěstoun-poskytovatel (tedy v onom specifickém vztahu s dnes převažujícím charakterem veřejnoprávním) a v něm je odůvodněné i oprávněné. Zejména se takové ujednání, a to nejen ve vztahu k počtu dětí, ale i k charakteristice těchto dětí, může uplatnit a je dokonce vhodné v případě dohod o výkonu pěstounské péče na přechodnou dobu s osobami v evidenci. 
 
	Přezkoumání souladu dohody o výkonu pěstounské péče s právními předpisy - je upraveno v obecném předpise - správním řádu - v § 165. Soulad dohody s právními předpisy lze přezkoumat z moci úřední (tam § 165 odst. 1). Podnět k provedení přezkumného řízení může dát též osoba pečující / v evidenci do 30 dnů ode dne, kdy se o důvodech přezkumu dozvěděla. Shledá-li správní orgán rozpor dohody s právními předpisy, dohodu o výkonu pěstounské péče zruší (tam § 165 odst. 2). Zpravidla zruší celou dohodu, neboť z jejího obsahu a okolností vyplývá, že jednotlivá ustanovení nelze oddělit od ostatních, neboť zákon nepřipouští souběh úpravy některých práv a povinností uvedených v § 47a zák. o soc.-práv. ochraně dětí v dohodě a některých ve správním rozhodnutí (státní příspěvek plyne vždy buď na dohodu, nebo na rozhodnutí). Zrušit jen některá ustanovení dohody by bylo teoreticky možné pouze tehdy, jednalo-li by se o úpravu jiných práv a povinností než těch uvedených v § 47a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, neboť jejich zrušení by současně nevyžadovalo vydání správního rozhodnutí, a proto taková ustanovení od zbytku dohody naopak oddělitelná jsou. Tato možnost je však ryze teoretická - popsaná vedlejší ujednání totiž nejsou přímo regulována § 47a až 47c, mají tak čistě soukromoprávní povahu, a je tak ponechána stranám plná volnost upravit si vzájemné poměry tak, jak jim to nejlépe vyhovuje. 

	Vzhledem k tomu, že dohoda o výkonu pěstounské péče je dnes veřejnoprávní smlouvou podle § 161 spr. řádu (nikoli podle § 162 spr. řádu), je k provedení přezkumného řízení podle § 165 odst. 5 spr. řádu příslušný správní orgán oprávněný řešit spory z dohody [§ 169 odst. 1 písm. d) spr. řádu]. Tímto orgánem je podle § 178 odst. 2 spr. řádu ve vztahu k obci nebo k obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností krajský úřad, ve vztahu ke kraji MPSV a ve vztahu k pověřené osobě orgán, který tuto osobu výkonem veřejné správy (tedy uzavíráním dohod o výkonu pěstounské péče) pověřil, tedy příslušný krajský úřad nebo Magistrát hlavního města Prahy. Stejný orgán je pak podle § 169 spr. řádu příslušný též k řešení sporů z dohod o výkonu pěstounské péče. Ustanovení § 141 odst. 1 spr. řádu stanovuje, že "ve sporném řízení správní orgán řeší spory z veřejnoprávních smluv". Jedná se tak o modifikaci obecné zásady, vyjádřené dnes v § 12 obč. zák. ["každý, kdo se cítí ve svém právu zkrácen, může se domáhat ochrany u orgánu vykonávajícího veřejnou moc. Není-li v zákoně stanoveno něco jiného, je tímto orgánem veřejné moci soud"]. Správní orgán kompetentní k řešení sporů z dohod o výkonu pěstounské péče postupuje podle pravidel sporného řízení, jak je upravuje zmíněný § 141 spr.řádu. Pokud však strana není s vyřešením správního sporu srozuměna a hodlá hájit svá práva soudní cestou, lze uvažovat o tom, že příslušné k projednání věci by neměly být z důvodu vhodnosti správní soudy ve smyslu soudního řádu správního č. 150/2002 Sb., ale civilní soudy ve smyslu části páté o. s. ř., neboť jsou-li obsahem dohody o výkonu pěstounské péče ujednání o svou povahou soukromoprávních plněních (poskytnutí nebo zprostředkování služeb, smlouva o kontrole), pak se jedná o typický "spor nebo o jinou právní věc, která vyplývá ze vztahů soukromého práva" (srov. § 244 odst. 1 o. s. ř.). Příslušným k projednání věci by byl okresní soud (§ 249 odst. 1 o. s. ř.), a to zpravidla obecný soud pěstouna, k jehož návrhu bylo zahájeno již předchozí správní sporné řízení [§ 250 odst. 1 písm. b) o. s. ř.], a to typicky v případě, pokud na druhé straně smlouvy vystupuje pověřená osoba. Lze o tom však mít určitou pochybnost v případě, že touto druhou stranou je krajský úřad nebo jiný obecní úřad než místně příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností - klade se otázka, zda v těchto případech by jako druhý účastník měl vystupovat kraj nebo obec jako veřejnoprávní korporace, nebo stát. Nejsložitější otázka je pak v případě, kdy pěstoun dohodu uzavřel s místně příslušným obecním úřadem obce s rozšířenou působností jako vykonavatelem přenesené působnosti. Zde se vyjevuje, jak nevhodná je dosavadní koncepce, uplatňující se v sociální pomoci obecně, totiž že "poskytovatelem služeb" je stát a jejich poskytování (zprostředkování) je dokonce "správní činností", tedy vrchnostenským aktem. V daném případě by totiž měl zřejmě být druhým účastníkem vždy stát (nikoli obec), zastoupený příslušnou organizační složkou (ústředním orgánem, tedy Ministerstvem práce a sociálních věcí). I proto lze mít za to, že žaloby proti rozhodnutí správního orgánu o sporu z dohody o výkonu pěstounské péče, uzavřené s kterýmkoli subjektem, by měl z čistě formálních důvodů řešit správní soud vždy, tedy bez ohledu na materiální charakter dohod o výkonu pěstounské péče a charakter poskytovatele, s nímž pěstoun dohodu uzavřel. To ostatně souvisí i s poněkud nešťastným pojetím těchto dohod jako veřejnoprávních smluv. 

	Změny dohody - resp. jejich potřeba může vyplynout ze situace v pěstounské rodině, ze změn individuálních plánů ochrany dítěte svěřených dětí, zejm. pak v důsledku přijetí dalších dětí. Změnit obsah dohody je možné stejným postupem, jakým probíhá uzavření dohody. Lze tak učinit pouze písemně (§ 166 spr. řádu), a byl-li nezbytný souhlas orgánu sociálně-právní ochrany, tj. byla-li dohoda uzavřena s jiným subjektem než s příslušným orgánem, pak je obdobně nezbytný jeho předchozí souhlas (viz výše). Byla-li dohoda uzavřena s místně příslušným orgánem sociálně-právní ochrany, pak skutečnost změny místa trvalého pobytu osob pečujících / v evidenci sama o sobě nezakládá jakoukoli změnu platné dohody a nemá sama o sobě vliv na její platnost, ledaže by se strany dohodly jinak nebo došlo k platné výpovědi dohody (srov. však dále výklad k § 47c k následné nemožnosti plnění). Může vzniknout otázka, jak v takovém případě postupovat při změnách původní dohody dodatkem, tzn. zda taková dohoda, resp. její změna probíhá nadále v režimu odst. 1, nebo naopak v režimu odst. 4. Lze se spíše klonit k závěru, že se i v takovém případě bude postupovat nadále podle odst. 1, tzn. že nebude třeba k uzavření dodatku k dohodě souhlas místně příslušného orgánu sociálně-právní ochrany, neboť ten by v opačném případě z povahy věci nepřezkoumával jen dodatek samotný, ale i podkladovou smlouvu, což však není namístě. 

	Tento přístup lze odůvodnit i na základě zásady perepetuatio fori uvedené v § 132 spr. řádu, kde je stanoveno: změní-li se v průběhu řízení [tj. po dobu trvání dohody o výkonu pěstounské péče] okolnosti rozhodné pro určení místní příslušnosti - a nestanoví-li zákon jinak, dokončí řízení [tedy je nadále vázán uzavřenou dohodou, včetně sjednávání jejích změn a dodatků k ní] správní orgán původně příslušný; o tom informuje správní orgán, na který by jinak příslušnost přešla. I tato informační povinnost má svůj určitý význam, neboť naopak pro dozor nad cizí péčí podle § 19 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je místní příslušnost vždy vázána trvalým pobytem dítěte. Původně místně příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností však nebude případně nově místně příslušnému obecnímu úřadu zasílat půlroční zprávy o průběhu pěstounské péče podle odst. 5 věty poslední komentovaného ustanovení, ale sdílení informací se bude opírat pouze o obecnou úpravu § 51 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

II. Úprava práv a povinností osoby pečující nebo v evidenci správním rozhodnutím 
 
	Subsidiární správní rozhodnutí nahrazující dohodu. Dohoda o výkonu pěstounské péče nahrazuje rozhodnutí o výkonu práv a povinností založených v § 47a zák. o soc.-práv. ochraně dětí, jak předpokládá § 161 odst. 1 spr. řádu. Nedojde-li však k uzavření dohody ve lhůtě 30 dnů předpokládané v odst. 2, zahájí příslušný orgán sociálně-právní ochrany ke dni následujícímu po dni, kdy marně uplynula lhůta k jejímu uzavření, řízení o vydání uvedeného rozhodnutí, a to i tehdy, kdy k uzavření dohody nedošlo dosud pouze proto, že nebylo vydáno vyjádření stejného orgánu sociálně-právní ochrany o předběžném souhlasu s uzavřením této dohody. Dohodu, ať již s příslušným orgánem sociálně-právní ochrany, nebo s jiným subjektem, uvedeným v odst. 4, lze uzavřít i po zahájení řízení o vydání rozhodnutí o výkonu práv a povinností založených v § 47a zák. o soc.-práv. ochraně dětí; v takovém případě orgán sociálně-právní ochrany řízení o vydání rozhodnutí zastaví. 

	Z povahy věci plyne, že v řízení o vydání rozhodnutí o výkonu práv a povinností založených v § 47a podle odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je zapotřebí téměř bezvýjimečně nařídit ústní jednání, proto se k základní lhůtě pro vydání rozhodnutí, stanovené v § 71 odst. 3 spr. řádu, připočítává doba až 30 dnů. Nejzazší termín, v němž by práva a povinnosti založené v § 47a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí měly být upraveny rozhodnutím, tak je 90 dnů ode dne, kdy nastala skutečnost, s níž zákon spojuje možnost uzavřít dohodu, resp. povinnost vydat rozhodnutí, nebyla-li dohoda uzavřena. 

	Správní rozhodnutí musí být dostatečně obecné, neboť dle recentní úpravy po jeho vydání nelze zřejmě provést nové řízení a vydat nové rozhodnutí, když zákon tuto možnost nestanoví [srov. § 101 písm. e) spr. řádu], a obnova řízení přichází v úvahu jen výjimečně (srov. § 100 spr. řádu), a to vzhledem k tomu, že rozhodnutí upravuje výkon práv a povinností stanovených v § 47a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, který se úzce váže k péči o konkrétní děti, a "předmět" rozhodnutí, resp. jeho věcný obsah je tak v čase zpravidla dosti dynamicky proměnlivý. 

	Je však zřejmě možné stanovit explicitně dobu konce platnosti nebo účinnosti rozhodnutí, a to řádným uzavřením dohody o výkonu pěstounské péče, uzavřené v budoucnu osobou pečující / v evidenci, ať již s příslušným orgánem sociálně-právní ochrany, nebo s jiným subjektem podle odst. 4, neboť vnitřní logika § 47a a § 47b a souvisejících ustanovení zákona o sociálně-právní ochraně dětí jednoznačně zakládá obecnou přednost úpravy podrobností výkonu práv a povinností osoby pečující / v evidenci dohodou o výkonu pěstounské péče. Tuto skutečnost je však namístě ve správním rozhodnutí uvést alespoň v odůvodnění. Účinky správního rozhodnutí, pokud již bylo vydáno a nabylo právní moci, tak zaniknou ke dni řádného uzavření dohody. V případě, že bylo pouze zahájeno řízení o úpravě práv a povinností pěstounů správním rozhodnutím, bude toto řízení správním orgánem po řádném uzavření dohody zastaveno. Řádné uzavření v tomto smyslu předpokládá postup, kdy s úplným textem návrhu dohody vysloví příslušný orgán sociálně-právní ochrany svůj předchozí souhlas. 

	V případě, že by byl opakovaně mařen výkon rozhodnutí, není sice v této souvislosti založena přestupková odpovědnost a nelze provést ani náhradní výkon rozhodnutí, nicméně je možné uvažovat o exekuci ukládáním donucovacích pokut podle § 129 spr. řádu. Než by bylo přistoupeno k exekuci, je však nezbytné velmi pečlivě zhodnotit důvody, proč došlo k neplnění konkrétní povinnosti. Zejména v případě neplnění povinnosti zvyšovat si znalosti a dovednosti to jistě mohou být např. objektivní nevhodnost či nepotřebnost nabízeného vzdělávání v konkrétní situaci či jiné objektivní důvody na straně osoby pečující, okolnost, zda osoba pečující neabsolvovala sama dobrovolně jinou činnost, kterou by bylo možno za plnění povinnosti zvyšovat si znalosti a dovednosti podle § 47a odst. 2 písm. f) zák. o soc.-práv. ochraně dětí považovat apod. Vzhledem k tomu, že povinnost je možno splnit kdykoli během 12 měsíců po sobě jdoucích, lze mít za to, že za opakované porušení zákonné povinnosti (které je výpovědním důvodem v případě úpravy této povinnosti dohodou) lze hodnotit skutečnost, kdy povinná osoba pečující neabsolvuje žádné vzdělávání (tzn. ani vzdělávání dle dohody/rozhodnutí, ani uznatelné vzdělávání, které by si mimo dohodu/rozhodnutí sama zajistila) během nejméně 24 měsíců po sobě jdoucích. 

III. Dosud trvající dohody o výkonu pěstounské péče v zařízeních v "kleci starého práva" 
 
	Podle čl. II bod 5 zák. č. 401/2012 Sb. "písemné dohody o výkonu pěstounské péče v zařízení mezi pěstounem a zřizovatelem zařízení pro výkon pěstounské péče, zůstávají v platnosti. Práva a povinnosti pěstouna a zřizovatele zařízení, které vyplývají z těchto dohod, se vztahují pouze k dětem, které byly svěřeny do pěstounské péče, přede dnem nabytí účinnosti tohoto zákona. Platnost dohody o výkonu pěstounské péče v zařízení skončí nejpozději dnem ukončení uvedené péče u posledního dítěte, které bylo do takové péče svěřeno přede dnem nabytí účinnosti tohoto zákona". Zřizovatel bývalého zařízení může podle tohoto přechodného ustanovení "vykonávat práva a povinnosti zřizovatele podle dohod o výkonu pěstounské péče v zařízení". Tzn.: trvají-li tyto dohody, předmětná práva o povinnosti vykonávat nikoli může, ale musí. Bývalý zřizovatel přitom může požádat o pověření k uzavírání dohod podle platné právní úpravy a v takovém případě pak, podle uvedeného přechodného ustanovení, "může být dohoda o výkonu pěstounské péče v zařízení pro výkon pěstounské péče změněna na dohodu o výkonu pěstounské péče". Tzn.: může, ale nemusí, neboť na takové změně se musí obě strany dohodnout, změna vyžaduje konsenzus a ani jednu ze stran nelze k ukončení trvající "staré" dohody nutit. K 1. lednu 2013 zanikla pouze povinnost zřizovatele vyplácet pěstounovi v zařízení odměnu, neboť tato povinnost přešla v plném rozsahu na stát. 

	Blíže k otázce dosud trvajících dohod o výkonu pěstounské péče v býv. zařízeních pro výkon pěstounské péče srov. výklad v prvním vydání tohoto komentáře. 

Související ustanovení: 

 § 4a - vymezení některých pojmů, 

§ 19 odst. 4 - dozor nad dětmi v cizí péči rodinné, 

 § 27a odst. 5 - zařazení do zvláštní evidence pěstounů na přechodnou dobu a vyřazení z této evidence, § 47a - práva a povinnosti osoby pečující a osoby v evidenci, § 47c - doba trvání dohody, její výpověď a výpovědní důvody, § 47d - státní příspěvek na výkon pěstounské péče 

Související předpisy: 

 § 11 odst. 2, § 47a písm. c), § 57, § 64 odst. 1, § 129, § 132, § 159 až 170 spr. řádu, 

 § 12, § 561-563, § 580 odst. 2, § 588, § 924, § 1731, § 1902, § 2445 a násl., § 2587, § 2652 obč. zák. 

Literatura:

Bezouška, P. In: Eliáš, K. a kol. Občanské právo pro každého: Pohledem (nejen) tvůrců nového občanského zákoníku. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2013, s. 59. 

Macela, M., Hovorka, D., Křístek, A., Trubačová, K., Zárasová, Z. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí. Komentář. První vydání. Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2015, s. 594-598. 
 
 § 47c 

(Doba trvání dohody, její výpověď a výpovědní důvody) 
Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: Uzavření dohody o výkonu pěstounské péče je u osob pečujících vázáno na rozhodnutí soudu o svěření dítěte do pěstounské péče nebo o svěření dítěte do péče fyzické osoby na základě předběžného opatření, jestliže tato osoba požádá o svěření dítěte do pěstounské péče (osoba, která má zájem stát se pěstounem), na rozhodnutí orgánu sociálně-právní ochrany dětí o svěření dítěte do tzv. předpěstounské péče [podle úpravy platné do 31. prosince 2013; srov. důvodovou zprávu k zák. č. 303/2013 Sb. níže], dohoda je též vázána na osobní péči poručníka o dítě a probíhající soudní řízení o ustanovení poručníkem. 

	Ustanovení upravuje speciální úpravu výpovědi dohody o výkonu pěstounské péče, tak aby úprava podrobností výkonu práv a povinností byla vždy podchycena v rozhodnutí příslušného správního orgánu nebo v dohodě o výkonu pěstounské péče. Neměl by tudíž nastat okamžik, kdy by osoba pečující nebo osoba v evidenci byla bez dohody či správního rozhodnutí, tudíž podpory, pomoci a dohledu. Osobě pečující a osobě v evidenci je dána značná volnost, jelikož může dohodu o výkonu pěstounské péče vypovědět bez udání důvodu, naopak pověřeným osobám a orgánům sociálně-právní ochrany dětí jsou dány důvody, pro které mohou dohodu vypovědět. 

	K zák. č. 303/2013 Sb.: Zákonem č. 401/2012 Sb. je s účinností od 1. ledna 2013 doplněno do zákona o sociálně-právní ochraně dětí nové ustanovení § 47c. V tomto novém ustanovení je třeba provést změnu v návaznosti na § 958 obč. zák., ve kterém je stanoveno, že o svěření dítěte do předpěstounské péče zájemcům o pěstounskou péči rozhoduje výlučně soud a nikoliv již orgán sociálně-právní ochrany dětí. 

K odst. 1 
 
	Ustanovení váže dobu trvání dohody v zásadě na dobu trvání pěstounské péče. K tomu srov. výklad k § 47a odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, který definuje pojem pěstounské péče pro tyto účely, a s tím související § 4a písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, body 1, 3 až 5 a písm. c). Ze situací, kdy je podle § 4a zák. o soc.-práv. ochraně dětí osoba považována za osobu pečující, zde vypadává pouze případ býv. pěstouna po nabytí zletilosti býv. schovance, který však je nadále nezaopatřeným dítětem. V takovém případě, neboť se jinak jedná o již dospělou a zásadně svéprávnou osobu, dohoda o výkonu pěstounské péče již netrvá (neboť netrvá ani pěstounská péče jako soukromoprávní vztah, založený podle občanského zákoníku). Jinými slovy: dohoda a její účinky vždy zanikají nejpozději ke dni, v němž schovanec dovrší 18 let svého věku, bez ohledu na skutečnost, zda nadále trvají též dávkové nároky. 

	Ačkoli to z formulace nevyplývá explicitně, upravuje odst. 1 pouze zánik závazku, nikoli též jeho počátek. Není tak zcela přesná formulace, že dohoda trvá, pokud trvá pěstounská péče (nebo jiná dále uvedená skutečnost), jakoby ke vzniku dohody došlo přímo ze zákona ke dni splnění uvedených podmínek. Trvání dohody tak začíná nejdříve teprve jejím řádným uzavřením. 

	Zdejší ustanovení má charakter zákonného stanovení doby určité pro trvání dohody o výkonu u pěstounské péče. Na jeho základě dohoda o výkonu pěstounské péče zaniká, nenastane-li jiný zákonný důvod jejího zániku (viz dále), a není k tomu třeba učinit žádný úkon (např. nějaké oznámení nebo pod.), zánik závazku nastává přímo ex lege. To samé samozřejmě platí i pro správní rozhodnutí, které dohodu nahrazuje. 

	Je-li dohoda o výkonu pěstounské péče uzavřena v důsledku přijetí dítěte do předpěstounské péče (§ 963 obč. zák.) s osobou, která má zájem stát se pěstounem, a této osobě je dítě následně svěřeno do pěstounské péče meritorně, trvá původní dohoda a není třeba uzavírat dohodu novou. To samé platí v případě osobní péče poručnické. 

	V případě osob v evidenci zákon explicitně neřeší situaci, kdy dojde k přerušení zprostředkování dle § 24b zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Krajský úřad i nadále vede tuto osobu v evidenci osob, které mohou vykonávat pěstounskou péči na přechodnou dobu, ke svěřování dětí a faktickému výkonu péče však nedochází. V praxi je z tohoto důvodu uplatňován výklad, podle něhož je dohoda o výkonu pěstounské péče nabytím právní moci rozhodnutí o přerušení zprostředkování ukončena. V případě, že je přerušení zprostředkování ukončeno a „pěstoun na přechodnou dobu“ nadále zůstává v příslušné evidenci krajského úřadu, uzavírá se nová dohoda o výkonu pěstounské péče se stejnými procedurálními pravidly jako jakákoliv jiná dohoda. Je však otázkou, zda tento postup uplatňovat v případech, kdy je zřejmé, že jde jen o krátkodobé přerušení zprostředkování (například v řádech týdnů či jednoho měsíce). V jednotlivých případech je vždy nutno zvažovat nadměrnou administrativní zátěž a právní nejistotu spojenou s případným uzavíráním nové dohody. Je také třeba přihlížet ke skutečnosti, zda doba přerušení ovlivňuje výši příspěvku na výkon pěstounské péče (v některých případech nemusí nárok na státní příspěvek po určité období i po ukončení dohody zaniknout) atd. 

K odst. 2 až 7 
 
	Dohoda o výkonu pěstounské péče zaniká ze zákona dnem, kdy skončí pěstounská péče (nejpozději tedy dnem zletilosti posledního svěřeného dítěte; srov. výše) nebo dnem vyřazení osoby v evidenci ze zvláštní evidence osob, které mohou vykonávat pěstounskou péči na přechodnou dobu (§ 27a odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Přerušení zprostředkování pěstounské péče na přechodnou dobu znamená (dočasný) zánik nároku na odměnu pěstouna (§ 47j odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), nikoli však samotné vyřazení ze zvláštní evidence pěstounů na přechodnou dobu, proto dohoda o výkonu pěstounské péče na přechodnou dobu přerušením zprostředkování nezaniká a po ukončení tohoto přerušení není třeba uzavírat dohodu novou. Dohoda se tedy uzavírá na dobu určitou, která je však dána zákonem (odst. 1; srov. výše), proto není třeba v dohodě tuto dobu vůbec vymezovat. O okamžiku, kdy dohoda ze zákona zanikne (kdy uběhne "doba určitá"), víme předem, že nastane, nevíme však, kdy tomu tak bude. Z tohoto důvodu nelze akceptovat uzavírání dohod na dobu určitou ohraničenou určitým časovým úsekem (např. "na 8 měsíců", "na dobu dvou let" apod.), neboť by se jednalo o obcházení kogentních ustanovení o důvodech výpovědi ze strany subjektu, s nímž osoba pečující / v evidenci dohodu uzavírá, která jsou stanovena k ochraně osoby pečující / v evidenci jako osoby slabší. 

	Zrušení (zánik) dohody je upraveno především institutem výpovědi dohody; ke zrušení dohody však může dojít již v rámci přezkoumání souladu dohody o výkonu pěstounské péče s právními předpisy podle § 165 spr. řádu (viz výše k § 47b zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Dohodu lze zrušit v prvé řadě dohodou stran (§ 1981 obč. zák.); tento postup popisuje § 167 odst. 1 a 2 spr. řádu, když v odst. 1 v písm. a) až e) omezuje možnost dohody o zrušení veřejnoprávní smlouvy taxativními důvody (na rozdíl od obecné úpravy občanského zákoníku). Kterákoli strana písemně z těchto důvodů může straně druhé navrhnout zrušení dohody o výkonu pěstounské péče. Pokud s tím druhá strana podle odst. 2 cit. ustanovení vysloví souhlas, zaniká dohoda doručením tohoto souhlasu první straně, která návrh podala. Pokud zde nedojde k dohodě o zrušení smlouvy, pak na žádost navrhovatele zrušení dohody o výkonu pěstounské péče rozhodne podle § 167 odst. 3 spr. řádu příslušný orgán (viz výklad k § 47b zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Závazky z dohody zřejmě netrvají do platného uzavření dohody nové, resp. do právní moci správního rozhodnutí (na rozdíl od výpovědi, srov. odst. 7), když podle § 167 odst. 2 spr. řádu dohoda o výkonu pěstounské péče zaniká dnem, kdy písemný souhlas osob pečujících nebo v evidenci došel smluvní straně, která návrh podala, nebo právní mocí rozhodnutí o zrušení dohody, které vydává správní orgán nadřízený správnímu orgánu, který je stranou veřejnoprávní smlouvy, v případě dohod uzavíraných pověřenou osobou je tímto orgánem krajský úřad, příslušný ve věcech pověřování k výkonu sociálně-právní ochrany (srov. § 178 odst. 2 spr. řádu). Nelze ovšem vyloučit ani zánik dohody pro následnou nemožnost plnění (srov. § 2006 obč. zák.) např. tehdy, kdy by se pěstounská domácnost přestěhovala na velkou vzdálenost v řádu desítek, resp. spíše stovek km (např. z Olomoucka do západních Čech), či dokonce do zahraničí, nebo je-li dítě trvale umístěno v jiné péči než péči pěstounů (např. do domova pro osoby se zdravotním postižením), kde by nebyl splněn ani materiální předpoklad pro existenci dohody, neboť § 47a odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí definuje i pro potřeby úpravy dohody o výkonu pěstounské péče pěstounskou péči tak, že se jí rozumí péče o dítě poskytovaná osobou pečující, tedy je tu podmínkou faktický osobní výkon péče, která by v daném příkladu scházela. 

	Pokud by nedošlo k oprávněné výpovědi a ukončení takové dohody jednou ze smluvních stran, § 165 odst. 1 spr. řádu předpokládá možnost přezkumu souladu veřejnoprávní smlouvy s právními předpisy z moci úřední, tedy lze zřejmě přezkoumávat i následně vzniklý rozpor s právními předpisy, byť odst. 2 § 165 spr. řádu hovoří zužujícím způsobem o zrušení veřejnoprávní smlouvy uzavřené v rozporu s právními předpisy (tedy předpokládá již počáteční nezákonnost). Z formálního hlediska je proto nejvhodnější postup zrušení dohody, na níž není možno fakticky plnit, podle § 167 odst. 1 písm. b) spr. řádu (podstatná změna poměrů, které byly rozhodné pro stanovení obsahu dohody o výkonu pěstounské péče) v dohodě smluvních stran, popř. zrušení dohody na žádost jedné strany, pakliže by druhá s tím nesouhlasila (§ 167 odst. 3 spr. řádu). Naopak odstoupení od smlouvy kteroukoli stranou možné není (srov. § 170 spr. řádu); v případě "odstoupení" osoby pečující / v evidenci je však namístě takové jednání posoudit podle jeho obsahu jako výpověď dohody (srov. § 555 obč. zák.). Autoři tohoto komentáře mají za to, že norma, uvedená v § 167 odst. 2 věta posl. spr. řádu, totiž "pokud bylo k uzavření veřejnoprávní smlouvy třeba souhlasu správního orgánu, vyžaduje se jeho souhlas i ke zrušení veřejnoprávní smlouvy", je v případě, že dohoda o výkonu pěstounské péče byla uzavřena s jiným subjektem než místně příslušným obecním úřadem obce s rozšířenou působností, v této souvislosti neaplikovatelná, neboť v cit. ustanovení se odkazuje k "souhlasu správního orgánu k uzavření veřejnoprávní smlouvy", popsanému v § 164 odst. 3 spr. řádu, když však souhlas podle § 47b odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí má odlišnou povahu (srov. komentář k § 47b zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Proto ani dohodu o zániku závazků z dohody o výkonu pěstounské péče nelze vázat na souhlas správního orgánu ve smyslu § 167 odst. 2 spr. řádu. 

	Numerus clausus výpovědních důvodů. Zatímco pěstoun může dohodu vypovědět kdykoli z jakéhokoli důvodu i bez udání důvodu (odst. 3), poskytovatel služeb tak může učinit pouze ze zákonem stanovených důvodů (odst. 2). Jedná se o typickou ochranu slabší strany, podobně jako je tomu v případě ochrany zaměstnance či v případě nájmu bytu. 

K odst. 2 písm. a) 
 
	Závažné nebo opakované porušování smluvních povinností. Jedná se o nejobecnější z výpovědních důvodů, zakládající dvě skutkové podstaty. V případě závažného porušení smluvních povinností postačí jediný skutek, v případě opakovaného porušování smluvních povinností musí jít o skutky alespoň dva, popř. (analogicky s pojmem "soustavného porušování povinností" v pracovním právu) tři. Stejně tak by nemělo postačovat zcela banální porušení, ale opět analogicky s pracovním právem by mělo jít alespoň o méně závažné porušení povinnosti. Tzn. že nějaký stupeň závažnosti by měl být dán vždy, jinak by se v případě takové neoprávněné výpovědi jednalo o šikanu (srov. § 8 obč. zák.). Podobně jako v pracovním právu je namístě při prvním porušení povinnosti pěstouna na možnost výpovědi dohody písemně upozornit. Měla by také být dána totožnost povinnosti, která je opakovaně porušována, a mezi jednotlivými skutky by také neměl být delší časový odstup (např. rok), aby bylo možno uvažovat o opakování, stejně tak však ani časový odstup příliš krátký (např. druhý den), nedávající osobě pečující / v evidenci prostor pro nápravu vytýkaného jednání. Tak např. v případě nedbalostního zmaření styku dítěte s rodiči (příp. dalšími blízkými osobami) bude opakování jistě dáno, stane-li se tak v případě setkání, která na sebe měla v čase navazovat, naproti tomu "opakování" takového porušení povinností po roce, během něhož jsou styky jinak realizovány, jistě za opakované porušování povinností považovat nelze. Ačkoli ustanovení hovoří o porušování smluvních povinností, půjde v případě porušení povinnosti zvyšovat si znalosti a dovednosti a v případě maření styku s osobami dítěti blízkými, jakož i v případě obecné povinnosti respektovat opatření vyplývající z individuálního plánu ochrany dítěte v prvé řadě o porušení zákonných povinností pěstouna, neboť dohoda tyto povinnosti pouze konkretizuje. Dohoda však může pěstouna zavazovat i k dalším vedlejším povinnostem (srov. výklad k § 47b, odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), zde se pak jedná o čistě smluvní povinnosti. Občanský zákoník rozlišuje (u náhrady škody) porušení zákonné povinnosti a porušení smluvní povinnosti, přičemž v případě povinnosti zákonné vyžaduje zavinění alespoň ve formě nedbalosti (§ 2910 obč. zák.), zatímco u povinnosti smluvní zakotvuje odpovědnost objektivní (§ 2913 obč. zák.). V kontextu dohod o výkonu pěstounské péče, jejich účelu a možností jejich výpovědi však lze naopak mít za to, že v případě porušení čistě smluvních povinností by měla být dána vyšší míra zavinění na straně pěstouna nežli u povinností vyplývajících ze zákona a že by zde mělo být taktéž dáno opakované porušování těchto povinností, neboť zde patrně nikdy nebude dána kvalifikace závažného porušení. 

	Opakované maření povinnosti zvyšovat si znalosti a dovednosti může být v praxi častým výpovědním důvodem. Pěstoun by v této souvislosti měl být poučen, že v takovém případě i tato povinnost bude upravena správním rozhodnutím podle § 47b odst. 2. Tato úprava je pro osobu pečující však zpravidla méně výhodná než její smluvní úprava, na níž se sama podílí. Při posuzování porušování této povinnosti (jak v případě dohody, tak správního rozhodnutí) je přitom namístě vždy zohlednit, zda osoba pečující sama neabsolvovala mimo rámec dohody či rozhodnutí vzdělávání, např. formou seminářů apod., kterým by byla naplněna povinnost založená v § 47a odst. 2 písm. f), byť by svým jednáním jinak porušila dohodu nebo rozhodnutí (srov. výše výklad k § 47b). 

K odst. 2 písm. b) 
 
	Opakované maření sledování výkonu pěstounské péče. Zde se jedná o porušení zákonné povinnosti, proto by mělo být dáno zavinění, alespoň ve formě nedbalosti. K pojmu "opakované" srov. výklad k písm. a). Ačkoli není pochyb, že právě maření sledování výkonu pěstounské péče bude zpravidla závažným porušením povinností pěstouna, vyžaduje zákon v případě tohoto speciálního výpovědního důvodu opakování skutku. 

K odst. 2 písm. c) 
 
	Odmítnutí přijetí dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu bez vážného důvodu. Jedná se o speciální výpovědní důvod, jehož skutkovou podstatu může naplnit pouze osoba v evidenci, tj. pěstoun na přechodnou dobu. Ten je povinen přijmout dítě na základě rozhodnutí soudu o předběžné úpravě poměrů (§ 924 obč. zák.) okamžitě, ale vzhledem k povaze této formy pěstounské péče jako krizového institutu lze tuto povinnost v oboru veřejného práva spatřovat i v případě meritorního soudního řízení, v němž již bude vystupovat tento pěstoun jako každý jiný účastník. Proto mu také přísluší hmotné zabezpečení i po čas, kdy o žádné dítě nepečuje. Aby nebyl výpovědní důvod dán, musel by pěstoun prokázat jen vážný důvod pro nepřijetí dítěte do péče; tím bude zpravidla aktuální zdravotní stav představující náhlou překážku na straně pěstouna, neboť jinak je pěstoun povinen uspořádat si poměry tak, aby schovance do krizové péče přijímat mohl. V ostatních případech má totiž pěstoun požádat o přerušení zprostředkování podle § 24b odst. 1 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Výpověď dohody by měla být vždy podnětem pro krajský úřad k zahájení řízení o vyřazení osoby v evidenci z této evidence podle § 24c odst. 1 písm. b) bod 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

Předpoklady a důvody výpovědi dohody o výkonu pěstounské péče 
 
	Při formulaci výpovědních důvodů v dohodě o výkonu pěstounské péče je nutno striktně vycházet ze znění zákona, tzn. že nelze omezit pěstouny v možnosti dohodu vypovědět na straně jedné, na straně druhé pak nelze rozšiřovat taxativní výčet výpovědních důvodů ze strany poskytovatele ve smyslu odst. 2, neboť se jedná o ochranu "slabší" strany - pěstouna. Lze pouze blíže v mezích zákona vymezit, jaké situace lze typicky podřadit pod jednotlivé zákonné důvody (popř. jaké nikoli). 

	Byla-li dohoda uzavřena s jiným subjektem než místně příslušným orgánem sociálně-právní ochrany, musí ten, kdo dohodu vypověděl, tuto skutečnost uvedenému orgánu oznámit (odst. 4). 

	Po uplynutí 30 dnů od okamžiku doručení oznámení o výpovědi dohody jedné ze stran, resp. od okamžiku, kdy se příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí dozví o výpovědi dohody (tedy také do 30 dnů od zániku dohody z jiných důvodů) musí být uzavřena dohoda nová (s jiným subjektem), jinak místně příslušný orgán sociálně-právní ochrany zahájí správní řízení o úpravě práv a povinností správním rozhodnutím (srov. shora odst. 4 až 7). Účinky původní dohody však v případě její výpovědi (na rozdíl od zrušení smlouvy podle § 167 spr. řádu) nikdy nezaniknou před uzavřením dohody nové, resp. před právní mocí subsidiárního správního rozhodnutí (odst. 7). Neměl by tedy nastat okamžik, jak konstatuje důvodová zpráva, kdy by osoba pečující nebo osoba v evidenci byla dlouhodobě bez dohody či správního rozhodnutí, tedy bez podpory, pomoci a dohledu. Zákon v této souvislosti však v odst. 5 příslušnému orgánu sociálně-právní ochrany stanovuje výslovně povinnost nikoli zahájit řízení o úpravě práv a povinností vyplývajících z § 47a („odpovědnost za proces“), ale přímo vydat správní rozhodnutí do 30 dnů ode dne, kdy se o výpovědi dozvěděl („odpovědnost za výsledek“), což není vzhledem k výše uvedenému úprava vhodná a logická. Uvedené pravidlo tedy znamená, že správní řízení bude zpravidla zahájeno po uplynutí výše uvedené 30denní lhůty. Dokud případné později vydané správní rozhodnutí nenabyde právní moci, trvá i tak původní dohoda (srov. odst. 7), což by však na stranu druhou nemělo příslušný orgán svádět k tomu, že bude s vydáním rozhodnutí otálet. 

	Otázka přechodu práv a povinností. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí na rozdíl např. od zákoníku práce neupravuje přechod práv a povinností, založených dohodou o výkonu pěstounské péče. Takový přechod samozřejmě přichází v úvahu pouze tehdy, trvá-li pěstounská péče, tedy může spočívat pouze ve změně poskytovatele služeb (nikoli osoby pěstouna). Lze uvažovat o třech variantách. Za prvé, v důsledku toho, že lhůty (doby) a rozsah nároků konkretizovaných dohodou o výkonu pěstounské péče (popř. rozhodnutím) se zohledňují mezi stranami teprve ode dne účinnosti titulu (smlouvy, rozhodnutí), znamená to, že původní závazky bez dalšího (tj. bez vypořádání) zanikají a vznikají zcela nové mezi novými smluvními stranami. Nebo za druhé je možná úvaha, že původní závazky by "přešly" do nového vztahu, založeného mezi tímtéž pěstounem na straně jedné, avšak jiným (novým) poskytovatelem služeb na straně druhé. Např. pokud již vzdělávání či "dovolená" poskytnuty byly v celém rozsahu, nebudou již znovu poskytnuty ani v alikvotním rozsahu. Na stranu druhou, pokud poskytnuty nebyly, musely by být poskytnuty, a to případně i v plném rozsahu. Třetí možnost, zohledňující obě předchozí, by pak vyžadovala dohodu všech tří dotčených stran, podobně jako např. při přechodu nároku na dovolenou na zotavenou při změně zaměstnavatele v pracovním právu, popř. dohodu alespoň obou poskytovatelů o vzájemném vypořádání. V obou zmíněných případech je tedy podmínkou vzájemné vypořádání - "narovnání" mezi oběma poskytovateli služeb, odvozené ze skutečnosti, kdo inkasoval státní příspěvek v celé roční výši a kdo jen alikvotní část dle měsíců, a současně ze skutečnosti, kdo poskytl a jaký příp. díl služeb. Jak však bylo uvedeno, zákon o sociálně-právní ochraně dětí žádnou úpravu přechodu práv a povinností v důsledku změny poskytovatele služeb vůbec neobsahuje, proto ji nelze stranám nějakým způsobem na základě zde nepřípustné analogie s pracovním právem "vnucovat". Lze mít proto za to, že původní právní poměr, založený smlouvou nebo rozhodnutím, končí ke dni vyplývajícímu z § 47c zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tím zanikají bez dalšího i všechny dosud nevyčerpané (nebo naopak "přečerpané") nároky (i povinnosti) a zároveň jsou založeny (mezi jinými stranami) nároky (a povinnosti) zcela nové, na původních nezávislé. Pokud by se však poskytovatelé případně i za účasti pěstouna dohodli na úpravě přechodu nároků a povinností, nic tomu nebrání, musí to však být zcela svobodné rozhodnutí dotčených stran, vnucovat jim takové řešení nelze. 

Související ustanovení: 

 § 4a - vymezení některých pojmů, § 24b odst. 1 - přerušení zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče krajským úřadem, § 27a odst. 5 - zařazení do zvláštní evidence pěstounů na přechodnou dobu a vyřazení z této evidence, § 47a odst. 1 - práva a povinnosti osoby pečující a osoby v evidenci, § 47b - vymezení smluvních stran, § 47d - státní příspěvek na výkon pěstounské péče 

Související předpisy: 

 § 164 odst. 3, § 167, § 170, § 178 odst. 2 spr. řádu, 

 § 8, § 924, § 963, § 1981, § 2006, § 2910, § 2913 obč. zák. 

 § 47d 

Státní příspěvek na výkon pěstounské péče 

PhDr. Miloslav Macela 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: Obecní úřady obcí s rozšířenou působností, krajské úřady a dále obecní úřady a pověřené osoby plní celou řadu povinností na základě dohody o výkonu pěstounské péče nebo rozhodnutí o právech a povinnostech osoby pečující nebo osoby v evidenci v souvislosti s výkonem pěstounské péče, s nimiž vznikají zvýšené náklady. Vzhledem k tomu se zavádí státní příspěvek na výkon pěstounské péče, který má přispívat k úhradě těchto nákladů. Každý z uvedených subjektů bude mít nárok na státní příspěvek za každé rozhodnutí o právech a povinnostech či za každou uzavřenou dohodu o výkonu pěstounské péče ve výši [48 000] Kč za celý kalendářní rok, popř. netrvala-li dohoda či nebylo účinné rozhodnutí po celý kalendářní rok, na částku úměrně sníženou. 

	Návrhem jsou dále upraveny podmínky výplaty státního příspěvku, povinnosti jeho příjemce a vrácení přeplatku na této dávce. 

K odst. 1 
 
	Státní příspěvek na výkon pěstounské péče je neinvestičním transferem ze státního rozpočtu, jehož účelem je pokrytí nákladů spojených s poskytováním pomoci osobám pečujícím, osobám v evidenci nebo svěřeným dětem a na provádění dohledu nad pěstounskou péčí. Rozsah pomoci je upraven § 47a zák. o soc.-práv. ochraně dětí (součástí "doprovázení" pěstounských rodin je však i poskytování poradenství, jehož minimální rozsah stanovuje § 4 prováděcí vyhlášky č. 473/2012 Sb.). Příspěvek je vyplácen subjektu, který s osobou pečující nebo osobou v evidenci uzavřel dohodu o výkonu pěstounské péče (příp. obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností, který vydal správní rozhodnutí upravující práva a povinnosti této osoby). Jak vyplývá ze samotného názvu, je příspěvek určen na částečnou úhradu nákladů vydávaných doprovázejícími subjekty v souvislosti s doprovázením (podobně jako státní příspěvek pro zřizovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc nebo příspěvek na výkon státní správy). V případě, že je příjemcem příspěvku územní samosprávný celek, nakládá s ním jako se standardním finančním transferem, tedy v souladu s rozpočtovými pravidly územních rozpočtů. 

	Zákon o sociálně-právní ochraně dětí vymezuje okruh osob, na něž se poskytovaná pomoc krytá státním příspěvkem vztahuje, do tohoto okruhu spadají osoby pečující (v evidenci) a svěřené děti. Některé formy pomoci se mohou dotknout širšího okruhu osob. Jsou-li vlastní děti osob pěstounů součástí příprav k přijetí dítěte do rodiny (§ 11 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), bylo by nelogické, kdyby tyto děti byly vyloučeny z následného poradenství nebo odborné pomoci po přijetí tohoto dítěte. U vlastních dětí pěstouna však např. nelze uplatňovat nárok na odlehčovací péči. Podobně v případě pomoci při udržování sounáležitosti dítěte s jeho rodiči a osobního styku rodičů s dítětem může doprovázející subjekt pracovat i s rodiči a dalšími osobami dítěti blízkými. Stejně jako v případě vlastních dětí by však činnosti kryté státním příspěvkem neměly přesahovat rámec poradenství. Příspěvek proto nelze použít na úhradu nákladů krytých jinými prostředky veřejných rozpočtů, např. na zaopatření dítěte svěřeného do pěstounské péče (je zajištěno příspěvkem na úhradu potřeb dítěte), úhradu sociálních služeb (příspěvek na péči, dotace pro poskytovatele sociální služby), nákup zdravotních pomůcek (dávky pro osoby se zdravotním postižením), pedagogickou asistenci (tzv. normativ pro financování škol a školských zařízení) atd. Pro naplňování práv a povinností vyplývajících ze zákona o sociálně-právní ochraně dětí budou jistě využíváni i registrovaní poskytovatelé sociálních služeb. Z hlediska využívání státního příspěvku na výkon pěstounské péče je však třeba zkoumat, zda jde o nárok osoby pečující (v evidenci) či potřebu svěřeného dítěte související s výkonem pěstounské péče, nebo obecnou potřebu klienta sociální služby. 

	Z příspěvku lze hradit osobní a související náklady zaměstnanců, kteří se podílejí na poskytování sociálně-právní ochrany, provozní a věcné výdaje doprovázejícího subjektu a rovněž náklady na služby zajišťované jinými subjekty, a to po dobu trvání platné dohody o výkonu pěstounské péče (pravomocného správního rozhodnutí). V této souvislosti je namístě zmínit, že v případech, kdy dohodu neuzavírá příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností, je k jejímu uzavření nutný předchozí souhlas tohoto úřadu. V době před uzavřením dohody o výkonu pěstounské péče lze ze státního příspěvku hradit pouze přiměřené náklady spojené s uzavíráním dohod, podmínkou je ovšem, aby příslušný subjekt měl k takovému jednání oprávnění [tedy až po vydání pověření k výkonu sociálně-právní ochrany dle § 48 odst. 2 písm. d) a f) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. 

	Prostředky státního příspěvku na výkon pěstounské péče mají být využity k úhradě poskytnuté přímo osobě pečující (v evidenci), která doloží využití vyplacených prostředků na stanovený účel. Je možná rovněž přímá úhrada fyzické či právnické osobě, která je poskytovatelem pomoci. V tomto případě je však nutno upozornit na skutečnost, že přímý smluvní vztah mezi doprovázejícím subjektem a externím poskytovatelem služby probíhá zpravidla v režimu veřejných zakázek (většinou půjde o zakázky malého rozsahu). Nejen orgány veřejné správy, ale rovněž pověřené osoby jsou přitom považovány za veřejného (případně dotovaného) zadavatele, z čeho plyne povinnost řídit se pravidly stanovenými zákonem o veřejných zakázkách. 

	Podobně jako státní příspěvek pro zřizovatele zařízení pro dětí vyžadující okamžitou pomoc nepodléhá ani státní příspěvek na výkon pěstounské péče (na rozdíl od dotace na výkon sociálně-právní ochrany) položkovému vyúčtování vůči plátci příspěvku. Nakládání se státním příspěvkem je kontrolováno z hlediska hospodárnosti, účelovosti a efektivity dle zákona č. 320/2001 Sb., o finanční kontrole (jde o veřejnou finanční podporu). Určité vodítko pro výklad těchto pojmů v případě využívání státního příspěvku na výkon pěstounské péče lze nalézt v tzv. normativních instrukcích MPSV (zejména č. 14/2014 ze dne 1. 10.2014). Ke kontrole je příslušný plátce příspěvku, tedy Úřad práce. Pro účely kontroly je příjemce státního příspěvku povinen vést v účetnictví odděleně čerpání prostředků státního příspěvku (není však nutné zřizovat samostatný účet). 

	Předběžná kontrola dle zákona o finanční kontrole se zaměřuje na splnění zákonných podmínek pro vznik nároku na státní příspěvek, tedy zda byla platně uzavřena dohoda o výkonu pěstounské péče (řádně vydáno správní rozhodnutí), zda byla dohoda uzavřena oprávněným subjektem, případně se souhlasem obecního úřadu obce s rozšířenou působností atd. Průběžná a následná veřejnosprávní kontrola se vedle účelovosti stanovené zákonem o sociálně-právní ochraně dětí zaměřuje na hospodárnost a efektivnost vynakládaní prostředků, a to zejména s ohledem na to, zda náklady hrazených služeb neodůvodněně či nepřiměřeně nepřekračují ceny v místě a čase obvyklé. V případě, že náklady služby přesahují tuto cenu nebo rozsah či charakter poskytované pomoci neodpovídají nároku stanovenému zákonem o sociálně-právní ochraně dětí, je možno požadovat finanční spoluúčast osoby pečující nebo osoby v evidenci (srov. výklad k § 58). 

K odst. 2 
 
	Výše státního příspěvku činí 48 000 Kč za kalendářní rok, resp. 4 000 Kč za každý kalendářní měsíc (nebo jeho část), v němž trvala dohoda o výkonu pěstounské péče, nebo platilo pravomocné správní rozhodnutí upravující podrobnosti ohledně výkonu práv a povinností osoby pečující nebo osoby v evidenci (§ 47b odst. 2, § 47c odst. 5 a 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Poměrná část příspěvku (1/12 výše za kalendářní rok) náleží za tento měsíc bez ohledu na den uzavření dohody nebo nabytí právní moci rozhodnutí. Jde o částky fixní, případné vícenáklady spojené s poskytováním pomoci osobám pečujícím, osobám v evidenci a svěřeným dětem hradí doprovázející subjekt z jiných finančních zdrojů. Příspěvek, který není vyčerpán v příslušném kalendářním roce, lze převádět do dalších období, je však nutno zachovat jeho účelové určení. Prostředky státního příspěvku však nemohou být vloženy do peněžního fondu zřízeného územním samosprávným celkem dle § 5 zákona č. 250/2000 Sb., o rozpočtových pravidlech územních rozpočtů. 

	Kritériem pro stanovení výše státního příspěvku pro příslušný subjekt je počet platně uzavřených dohod o výkonu pěstounské péče (pravomocných správních rozhodnutí). Na výši státního příspěvku nemá vliv počet dětí, které jsou svěřeny osobě pečující nebo osobě v evidenci do jejich péče či zdravotní stav či jiné potřeby těchto dětí. Tyto potřeby zohledňuje doprovázející organizace při hospodaření se souhrnem poskytnutých státních příspěvků. Nelze tedy dovozovat, že každá pěstounská rodina má nárok na poskytnutí služeb a pomoci v hodnotě 48 000 Kč ročně. Nároky některých rodin (např. s větším počtem svěřených dětí nebo pečujících o děti se zvýšenou potřebou podpory) mohou významně přesahovat výši poskytnutého státního příspěvku. Stejně tak lze předpokládat, že naopak mnohé z osob pečujících či osob v evidenci budou uplatňovat nároky v menším rozsahu. 

K odst. 3 
 
	O přiznání státního příspěvku rozhoduje místně příslušná krajská pobočka Úřadu práce ČR podle sídla nebo trvalého pobytu žadatele na základě písemné žádosti obsahující seznam osob, s nimiž byla uzavřena dohoda o výkonu pěstounské péče (jejichž práva byla upravena pravomocným správním rozhodnutím). V seznamu je třeba uvést jména a příjmení těchto osob a adresu místa pobytu na území České republiky, přílohou seznamu je pak kopie dohody nebo správního rozhodnutí. Je-li k uzavření dohody nutný předchozí souhlas obecního úřadu obce s rozšířenou působností, v jehož správním obvodu má osoba pečující nebo osoba v evidenci trvalý pobyt, přikládá se v kopii i tento souhlas. K podání žádosti je možno využít standardizovaný formulář zveřejněný na webových stránkách MPSV (zákon povinnost používat tiskopis stanovený ministerstvem neukládá). Zákon zmiňuje rovněž eventualitu, kdy je v žádosti o státní příspěvek možno uvést adresu bydliště v cizině, k tomu však srov. výklad k § 47b. 

K odst. 4 
 
	Lhůta pro výplatu státního příspěvku činí maximálně 60 dnů od nabytí právní moci rozhodnutí o jeho přiznání. Cílem státního příspěvku na výkon pěstounské péče je mj. vytvořit stabilní systém služeb s garantovaným a předvídatelným financováním. Tento záměr se odráží rovněž v systému zálohové výplaty státního příspěvku. V případě již trvajících dohod o výkonu pěstounské péče je rozhodným datem 31. prosinec. Pokud k tomuto datu existuje platná dohoda o výkonu pěstounské péče či správní rozhodnutí a je zřejmě, že tato dohoda (rozhodnutí) bude trvat i nadále (31. prosinec není dnem jejího ukončení, výpovědi atd.), je doprovázející organizaci vyplacen státní příspěvek pro další kalendářní rok dopředu, a to ve výši, v níž tento příspěvek náležel k 1. lednu. Lhůta pro výplatu příspěvku je stanovena do 15. února. 

K odst. 5 
 
	Příjemce státního příspěvku na výkon pěstounské péče je povinen místně příslušné krajské pobočce Úřadu práce ČR oznamovat do 15 dnů všechny skutečnosti rozhodné pro nárok na tento státní příspěvek. Není tedy nutno oznamovat každou změnu týkající se výkonu pěstounské péče (např. změnu počtu svěřených dětí), ale především uzavření či ukončení dohody o výkonu pěstounské péče, vydání či zrušení správního rozhodnutí atd. 

	Den zániku nároku na státní příspěvek na výkon pěstounské péče se stanovuje na základě důvodu ukončení dohody (správního rozhodnutí). Tímto dnem je v případě: 
 
a) výpovědi dohody den, který následuje po uplynutí výpovědní lhůty (srov. výklad k § 47c), 
 
b) nahrazení správního rozhodnutí dohodou o výkonu pěstounské péče den, kdy byla dohoda uzavřena, 
 
c) ukončení dohody nebo správního rozhodnutí v důsledku nabytí zletilosti posledního dítěte svěřeného do péče osoby pečující den následující po dni 18. narozenin dítěte, 
 
d) vyřazení osoby v evidenci z evidence osob, které mohou vykonávat pěstounskou péči na přechodnou dobu, den právní moci rozhodnutí krajského úřadu (v případě vyřazení na žádost žadatele den, kdy krajský úřad takové vyřazení provedl), 
 
e) zamítnutí návrhu na svěření dítěte do pěstounské péče nebo na ustanovení poručníkem dítěte den právní moci zamítavého rozhodnutí soudu. 
K odst. 6 
 
	Zajištění finanční stability doprovázejících subjektů se projevuje rovněž v ustanovení odst. 6, které upravuje povinnost vracet státní příspěvek nebo jeho část. Osoba pečující (v evidenci) může v průběhu roku smluvního partnera poměrně flexibilně měnit, přičemž u předchozího smluvního partnera může realizovat všechny nároky, které jí ze zákona za kalendářní rok náleží. Z tohoto důvodu nedochází k vracení zálohově vyplaceného státního příspěvku, pokud dohoda o výkonu pěstounské péče (správní rozhodnutí) trvala v daném kalendářním roce alespoň 6 měsíců. V případě kratší doby trvání dohody činí výše příspěvku 4 000 Kč za každý započatý kalendářní měsíc, v němž dohoda trvala. Tento poměrně vstřícný systém by neměl zadávat podněty ke spekulacím, např. k nedodržování výpovědních lhůt dohod dle § 47c zák. o soc.-práv. ochraně dětí, nebo k průtahům ve vydání souhlasného vyjádření obecního úřadu obce s rozšířenou působností s uzavřením dohody, v případech, kdy je smluvním partnerem končící dohody přímo tento úřad (čekání na dosažení 6měsíční doby trvání dohody není důvodem k vydání nesouhlasného vyjádření či k nedodržování lhůt stanovených správním řádem). 

	Splnění podmínky trvání dohody o výkonu pěstounské péče nebo správního rozhodnutí alespoň po dobu 6 měsíců se posuzuje dle pravidel počítání času upravenými § 40 spr. řádu. Lhůta určená podle měsíců končí uplynutím tohoto dne, který se svým označením shoduje se dnem, kdy lhůta začala běžet (den uzavření dohody nebo nabytí právní moci správního rozhodnutí; v případě, že dohoda nebo správní rozhodnutí pokračuje z předchozího roku, je tímto dnem 1. leden). Pokud takový den v daném kalendářním měsíci není, připadá konec lhůty na poslední den měsíce. 

Tabulka: Modelové případy výše státního příspěvku na výkon pěstounské péče v závislosti na trvání dohody
I------------------------------I-----------------I
I Doba trvání dohody v         I  Výše státního  I
I kalendářním roce od - do     I příspěvku v Kč  I
I------------------------------I-----------------I
I Od 1. ledna do 31. prosince  I     48 000      I
I------------------------------I-----------------I
I Od 1. ledna do 15. června    I     24 000      I
I------------------------------I-----------------I
I Od 1. ledna do 15. července  I     48 000      I
I------------------------------I-----------------I
I Od 5. března do 15. července I     20 000      I
I------------------------------I-----------------I
I Od 5. března do 15. prosince I     40 000      I
I------------------------------I-----------------I
I Od 5. března do 31. prosince I     40 000      I
I------------------------------I-----------------I

K odst. 7 
 
	Nárok na státní příspěvek lze přiznat zpětně nejdéle za dobu tří kalendářních měsíců. Toto ustanovení vytváří prostor pro to, aby subjekt, který v krátkých časových rozestupech uzavírá větší množství dohod (vydává rozhodnutí), nemusel s každou jednotlivou změnou podávat novou žádost o státní příspěvek. Je tedy možné podávat žádost (až) ve čtvrtletních intervalech se zohledněním všech změn, ke kterým v příslušném období došlo. Z ustanovení vyplývá zároveň povinnost žadatele uplatnit nárok v uvedené tříměsíční lhůtě tak, aby mu mohl být přiznán od počátku platnosti dohody nebo právní moci správního rozhodnutí. 

Související ustanovení: 

 § 47a - práva a povinnosti osoby pečující a osoby v evidenci, § 58 - náklady vzniklé v souvislosti s výkonem sociálně-právní ochrany 

Související předpisy: 

zák. č. 320/2001 Sb., o finanční kontrole, 

zák. č. 218/2000 Sb., rozpočtová pravidla, 

 § 5 zák. č. 250/2000 Sb., o rozpočtových pravidlech územních rozpočtů, 

zák. č. 134/2016 Sb., o zadávání veřejných zakázek, 

 spr. řád 

Literatura:

Macela, M. Státní příspěvek na výkon pěstounské péče. Právo a rodina. 2013, 15(6), 1- 4. 

Macela, M. Státní příspěvek na výkon pěstounské péče: nový způsob financování služeb v sociální oblasti. Obec a finance. 2013, 18(2), 32-33. 

Macela, M., Státní příspěvek na pěstounskou péči v praxi. Obec a finance. 2013, 18(3), 62-63. 

HLAVA II 

DÁVKY PĚSTOUNSKÉ PÉČE 

 § 47e 

Okruh dávek pěstounské péče 

PhDr. Miloslav Macela 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: Dochází ke sjednocení hmotného zabezpečení pěstounských rodin a převodu dávek pěstounské péče ze systému státní sociální podpory do systému sociálně-právní ochrany. Základní struktura dávek se nemění. Nadále bude poskytován příspěvek na úhradu potřeb dítěte, odměna pěstouna, příspěvek při převzetí dítěte a příspěvek na zakoupení motorového vozidla. Ustanovení se vztahují nejen na pěstouny, ale i na všechny osoby pečující, případně na osoby vedené v evidenci. 

K § 47e 
 
	Dávky pěstounské péče představují formu hmotné podpory výkonu vybraných typů náhradní rodinné péče (srov. výklad k § 4a), přičemž se vychází z definice pěstounské péče uvedené v § 47a zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Výše dávek pěstounské péče je stanovena fixními částkami (do konce roku 2012 se opakované dávky stanovovaly jako příslušný násobek výše životního minima). Vláda je zmocněna svým nařízením dávky pěstounské péče zvyšovat na základě zmocňovacího ustanovení § 58b zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Z hlediska koordinace sociálního zabezpečení je za koordinovanou rodinnou dávku dnes považován pouze příspěvek na úhradu potřeb dítěte. Ostatní dávky pěstounské péče jsou považovány za sociální výhody dle nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 492/2011 o volném pohybu pracovníků uvnitř Unie (srov. výklad k § 47o zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

	Dávky pěstounské péče se započítávají do příjmu dle § 9 zák. o pomoci v hmotné nouzi. V případě systému státní sociální podpory nejsou dávky pěstounské péče započítávány do rozhodného příjmu, a to ani v případě odměny pěstouna. 

	Exekuce je možná jen z opakujících se dávek pěstounské péče, tedy odměny pěstouna v případě, kdy je dlužníkem osoba pečující nebo osoba v evidenci, a příspěvku na úhradu potřeb dítěte, je-li povinnou osobou dítě, resp. nezaopatřená zletilá osoba pobírající tento příspěvek (§ 317 odst. 2 o. s ř. vylučuje výkon rozhodnutí u jednorázově vyplácených dávek pěstounské péče). 

Související ustanovení: 

 § 47f až 47g - příspěvek na úhradu potřeb dítěte 

Příspěvek na úhradu potřeb dítěte 

 § 47f 

(Nárok na příspěvek na úhradu potřeb dítěte a jeho výše) 
PhDr. Miloslav Macela 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: Nárok na příspěvek na úhradu potřeb dítěte v pěstounské péči bude mít nezaopatřené dítě svěřené do pěstounské péče. I po zániku pěstounské péče, tj. po dovršení 18 let věku dítěte, bude tento příspěvek náležet, nejdéle do 26 let věku, pokud jde o nezaopatřené dítě, které žije společně s osobou, která byla jeho osobou pečující a bude s ní společně uhrazovat náklady na své potřeby. Výše příspěvku na úhradu potřeb dítěte je stanoven za kalendářní měsíc pevnými částkami, a to v závislosti na věku dítěte a s ohledem na děti ve stupni závislosti na pomoci jiné fyzické osoby I až IV. 

	Tak jako dosud je omezen nárok na úhradu potřeb dítěte v době, kdy je dítě v plném přímém zaopatření ústavu (zařízení) a dále je výše této dávky pěstounské péče ovlivněna pobíráním důchodu z důchodového pojištění. 

	Nárok na výživné, které jsou rodiče dítěte povinni hradit na základě rozhodnutí soudu, přechází z dítěte na stát v případě všech dětí, kterým náleží příspěvek na úhradu potřeb dítěte. Je-li výživné určené rozhodnutím soudu vyšší než příspěvek na úhradu potřeb dítěte, náleží dítěti rozdíl mezi výživným a tímto příspěvkem; tento rozdíl se vyplácí pěstounovi. Soud uloží rodičům, popřípadě jiným fyzickým osobám povinným poskytovat výživné dítěti, aby výživné poukazovaly na účet příslušné krajské pobočky Úřadu práce, která vyplácí pěstounovi, popřípadě zletilému dítěti příspěvek na úhradu potřeb dítěte (§ 45d zákona č. 94/1963 Sb., o rodině). 

	Nárok na příspěvek na úhradu potřeb dítěte zůstává dítěti v plném rozsahu zachován i v případě, že dítěti současně vznikne nárok na příspěvek na péči podle zákona o sociálních službách. Příspěvek na péči je určen k pokrytí nákladů na služby pro osoby se zdravotním postižením, naproti tomu příspěvek na úhradu potřeb dítěte je určen k pokrytí základních potřeb dítěte v pěstounské péči a supluje tomuto dítěti výživné od rodičů, které v souladu s § 45d zákona o rodině přechází z dítěte na stát. 

K § 47f 
 
	Příspěvek na úhradu potřeb dítěte je dávkou nahrazující výživné dítěte. Na rozdíl od péče jiné fyzické osoby dle § 953 a násl. obč. zák. hradí rodiče dítěte svěřeného do pěstounské péče nebo osobní péče poručníka rodiči výživné státu, resp. Úřadu práce ČR, tento úřad je povinen vymáhat výživné v případě jeho neuhrazení. V případě, že výživné přesáhne výši příspěvku na úhradu potřeb dítěte, náleží rozdíl dítěti (§ 961 obč. zák.). O příspěvek na úhradu potřeb dítěte žádá za dítě osoba pečující nebo osoba v evidenci. Pokud vzniká nárok na dávku zletilé nezaopatřené osobě, žádá o dávku tato osoba. 

K odst. 2 
 
	Pro zajištění stability poměrů dítěte, které nemá po dosažení zletilosti z důvodů stanovených v zákoně o státní sociální podpoře vlastní trvalý příjem (jde tedy ve smyslu tohoto zákona o dítě nezaopatřené), je příspěvek na úhradu potřeb dítěte vyplácen i po skončení pěstounské péče. Podmínkou je, že bývalý svěřenec tvoří s bývalým pěstounem tzv. spotřební společenství [srov. výklad k § 4a písm.b) bod 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. Podle § 11 zák. o st. soc. podpoře se za nezaopatřené dítě považuje mj. zletilá osoba nejdéle do 26. roku věku, jestliže: 
 
a) se soustavně připravuje na budoucí povolání (zpravidla studuje v denním studiu na střední nebo vysoké škole, nebo studuje v dálkovém, distančním, večerním či kombinovaném studiu a nevykonává přitom výdělečnou činnost dle § 10 zák. o st. soc. podpoře, výjimky a upřesnění obsahují další ustanovení zákona o státní sociální podpoře, zejména § 10-14), 
 
b) se nemůže soustavně připravovat na budoucí povolání nebo vykonávat výdělečnou činnost pro nemoc nebo úraz anebo 
 
c) z důvodu dlouhodobě nepříznivého zdravotního stavu je neschopno vykonávat soustavnou výdělečnou činnost. 
	Za nezaopatřené dítě nelze však považovat dítě, které je poživatelem invalidního důchodu z důchodového pojištění pro invaliditu třetího stupně. Definici nezaopatřenosti váže zákon o sociálně-právní ochraně dětí na zákon o státní sociální podpoře. 
 
	Nárok je zachován, resp. opětovně vznikne, i v případě, že došlo k přerušení nároku na dávku (mladý dospělý se stane zaopatřenou osobou a po určité době dojde k obnovení jeho nezaopatřenosti). V případě zletilé nezaopatřené osoby podává žádost o dávku tato osoba. Pokud zletilá nezaopatřená osoba uzavře manželství, vzniká manželovi vyživovací povinnost podle § 697 obč. zák., která má přednost před vyživovací povinností rodičů k dítěti. Právo nezaopatřeného dítěte na výživné od manžela přechází na stát až do výše přiznaného příspěvku na úhradu potřeb dítěte. 

	U dětí svěřených do pěstounské péče na přechodnou dobu nárok na příspěvek na úhradu potřeb dítěte po dosažení zletilosti nevzniká, je jim tedy ihned po dosažení zletilosti vyplácen příspěvek při ukončení pěstounské péče (§ 47h zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

K odst. 3 a 4 
 
	Výše příspěvku na úhradu potřeb dítěte je stanovena fixními měsíčními částkami, které jsou odstupňovány podle věku dítěte a skutečnosti, zda jde o osobu závislou na pomoci jiné fyzické osoby dle § 8 zák. o soc. službách. Změna stupně závislosti je změnou skutečnosti rozhodné pro nárok na dávku pěstounské péče. Výše příspěvku na úhradu potřeb dítěte se nově posoudí ke dni platnosti posudku, který stanoví stupeň závislosti. V případě, že dojde ke zvýšení stupně závislosti, je příspěvek na úhradu potřeb dítěte zvýšen od prvního dne kalendářního měsíce, v němž tato změna nastala. Pokud dojde naopak ke snížení stupně závislosti, je příspěvek na úhradu potřeb dítěte snížen až od prvního dne následujícího po kalendářním měsíci, v němž bylo vydáno pravomocné rozhodnutí o snížení příspěvku (viz § 47q odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Po ukončení platnosti posudku o stupni závislosti svěřeného dítěte do doby vydání nového posudku je příspěvek na úhradu potřeb dítěte vyplácen v základní výměře dle odst. 3 komentovaného ustanovení (je rozhodnuto o nesporné části) až do doby předložení nového posudku Úřadu práce ČR. V případě, že nový posudek stanoví stupeň závislosti, je proveden doplatek příspěvku na úhradu potřeb dítěte, a to zpětně ke dni platnosti posudku. Podobný postup je uplatňován v případě odměny pěstouna. 

Judikatura:

Dávka pěstounské péče není primárně určena na tvorbu jmění nezletilého či jeho rozšiřování, ale má hlavně sloužit k uspokojování jeho běžných denních potřeb a má být vyplácena osobě, která o dítě pečuje. Nakládání s touto částkou není neběžnou záležitostí, která by vyžadovala schválení soudem. 
(OS Havlíčkův Brod 0 P 119/2005) 
 
Související ustanovení: 

 § 4a - vymezení některých pojmů, § 47h - příspěvek při ukončení pěstounské péče, § 47q odst. 3 - změna nároku na dávku pěstounské péče 

Související předpisy: 

 § 961 obč. zák., 

 § 10-14 zák. o st. soc. podpoře, 

 § 8 zák. o soc. službách 

 § 47g 

(Výluky z nároku na příspěvek na úhradu potřeb dítěte) 
PhDr. Miloslav Macela 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K odst. 1 
 
	V případě, kdy je dítě v přímém plném zaopatření ústavního nebo obdobného zařízení nebo je v péči jiné osoby na základě rozhodnutí soudu, nárok na výplatu příspěvku na úhradu potřeb dítěte zaniká. Jestliže se jedná o pobyt v zařízení pro péči o děti nebo mládež, není rozhodné, zda se jedná o pobyt tzv. dobrovolný (na žádost zákonného zástupce), pobyt na základě žádosti obecního úřadu obce s rozšířenou působností se souhlasem rodiče (v případě zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc) nebo zda se jedná o umístění dítěte na základě rozhodnutí soudu. Rozhodující je skutečnost, zda takové zařízení poskytuje dítěti plné přímé zaopatření v rozsahu stravování, ubytování a ošacení v souladu s § 7 odst. 4 zák. o st. soc. podpoře. Naopak nárok na příspěvek na úhradu potřeb dítěte zůstává zachován v případě hospitalizace svěřeného dítěte ve zdravotnickém zařízení, které ze zákona poskytuje pacientovi stravování a ubytování, ale nikoliv ošacení. Výjimkou ze zdravotnických zařízení jsou však v tomto ohledu dětské domovy pro děti do 3 let věku. 

	V případě umístění dítěte do péče fyzické osoby nenáleží dávky pěstounské péče tehdy, je-li dítě do této péče svěřeno na základě rozhodnutí soudu (předběžným opatřením nebo rozsudkem). 

	Pokud bylo nezletilé dítě vzato do vazby nebo nastoupilo výkon trestního opatření odnětí svobody, zaniká nárok na příspěvek na úhradu potřeb dítěte v souladu s § 47r odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí po uplynutí prvního kalendářního měsíce trvání vazby nebo uvedeného trestního opatření. Analogicky pak zaniká i nárok na odměnu pěstouna, bude-li dítě ve věznici po dobu celého kalendářního měsíce (§ 47j odst. 4 věta druhá). 

	Rodiče již nepoukazují výživné Úřadu práce ČR a ten je nevymáhá, neboť tato kompetence je dle § 19 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí vázána právě na poskytování příspěvku na úhradu potřeb dítěte. Podle § 7 odst. 4 zák. o st. soc. podpoře se za plné přímé zaopatření považuje zaopatření v ústavu (zařízení) pro péči o děti nebo mládež, poskytuje-li tento ústav (zařízení) dětem stravování, ubytování a ošacení. 

K odst. 2 
 
	Pokud je dítě příjemcem důchodu z důchodového pojištění, je příspěvek na úhradu potřeb dítěte vyplácen pouze v případě, že je vyšší než tento důchod, a to ve výši rozdílu mezi důchodem a částkou příspěvku stanovenou dle § 47f odst. 3 a 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. V případě, že je vyplácený důchod vyšší než takto stanovená částka, příspěvek se nevyplácí. 

Související ustanovení: 

 § 47f - nárok na příspěvek na úhradu potřeb dítěte a jeho výše 

§ 47j - výše odměny pěstouna 

Související předpisy 

 § 7 odst. 4 zák. o st. soc. podpoře 

 § 47h 

Příspěvek při ukončení pěstounské péče 

PhDr. Miloslav Macela 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K § 47h 
 
	Nárok na příspěvek při ukončení pěstounské péče má osoba, která byla ke dni dosažení zletilosti v pěstounské péči, resp. v péči osoby pečující nebo osoby v evidenci. Příspěvek je vyplácen po zániku nároku této osoby na příspěvek na úhradu potřeb dítěte, nejdéle do dvacátého šestého roku jeho věku (srov. výklad k § 47f odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Výše příspěvku činí 25 000 Kč. Jde o jednorázovou dávku, o jejíž vyplacení žádá sama fyzická osoba, která byla do dne zletilosti v pěstounské péči. 

	Pokud svěřené dítě nemělo nárok na příspěvek na úhradu potřeb dítěte, protože pobíralo důchod z důchodového pojištění, jehož výše byla stejná nebo vyšší než tento příspěvek, příspěvek při ukončení pěstounské péče této osobě po dosažení zletilosti náleží (důchod nahrazuje příspěvek na úhradu potřeb dítěte, nikoliv jiné dávky). Příspěvek je v tomto případě vyplacen po zániku nároku této osoby na důchod z důchodového pojištění. 

Související ustanovení: 

 § 47f odst. 2 - ukončení nároku na příspěvek na úhradu potřeb dítěte 

Odměna pěstouna 

 § 47i 

(Nárok na odměnu pěstouna) 
PhDr. Miloslav Macela 
Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 303/2013 Sb.: V souladu s § 932 odst. 2 obč. zák. mohou být soudem do funkce poručníka dítěte společně jmenováni zpravidla manželé, anebo i jiné dvě osoby. Z hlediska nároku na odměnu pěstouna by měla i pro tyto jiné dvě osoby platit stejná pravidla, jako pro manžele, to znamená, že odměna pěstouna bude náležet pouze jedné z těchto osob, která je určena na základě jejich dohody nebo rozhodnutím krajské pobočky Úřadu práce. 

K odst. 1 
 
	Odměna pěstouna bývá definována jako forma (finančního) společenského uznání osobě, která pečuje o dítě jiných rodičů formou pěstounské péče. Nárok na odměnu má osoba pečující po dobu trvání péče o svěřené dítě. Osobou pečující, která má nárok na odměnu pěstouna, je rovněž fyzická osoba, která byla do dosažení zletilosti svěřeného dítěte jeho pěstounem nebo poručníkem, a to po dobu, kdy tento bývalý svěřenec má nárok na příspěvek na úhradu potřeb dítěte z titulu nezaopatřenosti. Zákon zároveň řeší situaci, kdy tento svěřenec není po dosažení zletilosti příjemcem příspěvku na úhradu potřeb dítěte jen proto, že požívá důchod z důchodového pojištění. I v tomto případě má osoba pečující nárok na odměnu pěstouna. Komentované ustanovení zmiňuje i osobu v evidenci, jde však o irelevantní záležitost, neboť dítě svěřené do pěstounské péče na přechodnou dobu nemá nárok na příspěvek na úhradu potřeb dítěte po dosažení zletilosti v žádném případě. Osoba v evidenci má nárok na odměnu pěstouna po dobu zařazení do evidence osob, které mohou vykonávat pěstounskou péči na přechodnou dobu. Odměna je vyplácena bez ohledu na to, zda osoba v evidenci aktuálně má či nemá svěřeno do péče dítě, k jejímu pozastavení dochází pouze po dobu, kdy je přerušeno zprostředkování pěstounské péče na přechodnou dobu. 

	Bez ohledu na výši odměny pěstouna mohou všechny osoby pečující a osoby v evidenci vykonávat další výdělečnou činnost. 

K odst. 2 a 3 
 
	První věta odst. 2 vychází z logiky býv. § 43 odst. 1 zák. o st. soc. podpoře, který stanovoval, že "při společné pěstounské péči manželů náleží dávky pěstounské péče jen jednomu z manželů" (dnes § 47n věta první). Vazba na pojem "společné pěstounské péče" se však v průběhu času ukázala jako nevhodná, neboť v ojedinělých případech některých pěstounských rodin s více schovanci docházelo k účelovému svěřování dětí vždy do výlučné péče pouze jednoho z manželů-pěstounů, ačkoli se materiálně jednalo o péči společnou (manželé sdílející společnou domácnost a vzájemně se při péči zastupující), tak, aby byl institut hmotného zabezpečení pěstounské péče maximálně vytěžován prostřednictvím souběhu dvou odměn pěstouna "ve zvláštních případech" podle býv. § 40a zák. o st. soc. podpoře. Není pochyb o tom, že takové jednání mělo charakter obcházení zákona či zneužití práva, neboť jím byl zastírán skutečný stav věci - společná pěstounská péče - a naopak předstírán stav, že jde o péči výlučnou, a to za účelem získání majetkového prospěchu na úkor státního rozpočtu. Právní úprava a uvedené případy byly tak předmětem oprávněné kritiky, zejména ze strany pěstounů-manželů, z nichž naprostá většina dávkový systém tímto způsobem nezneužívala. Není rozhodné, zda jsou děti v pěstounské domácnosti svěřeny do společné péče manželů-pěstounů, nebo do výlučné péče jen některého z nich, pakliže jsou oba manželé pěstouny; rozhodující je tedy hledisko materiální, nikoli formálně-právní. Pro účely přiznání nároku, výpočtu výše odměny a výplaty odměny pěstouna se na péči o všechny děti v domácnosti pěstounů-manželů hledí, jako by se jednalo o společnou pěstounskou péči. 

	 Občanský zákoník po rekodifikaci dovoluje nově dítěti ustanovit nikoli jen jednoho poručníka, popř. poručníky-manžele, ale nově dovoluje ustanovit do funkce poručníka i jakékoli jiné dvě osoby; i tyto osoby mohou o dítě společně pečovat, proto se stejný režim v oblasti odměny pěstouna jako v případě manželů-pěstounů uplatní i na dva osobně pečující poručníky dítěte. 

	Druhá věta odst. 2 deklaruje explicitně zásadu, že i případná výlučná pěstounská nebo poručnická péče se posuzuje jako společná. To má samozřejmě význam při určení celkové výše odměny pěstouna. Především z uvedené zásady plyne, že celková výše odměny pěstouna se určí souhrnem za všechny schovance, o něž je v domácnosti pěstounů-manželů (nebo dvou poručníků) pečováno, a to postupem podle § 47j odst. 1, 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tzn. že odměna se podle citované úpravy za každé další dítě v pěstounské péči jednoho z manželů-pěstounů nebo v jejich společné péči vždy zvyšuje o příslušnou částku. Uplatní se zde také procedurální zásada § 47n zák. o soc.-práv. ochraně dětí o dohodě oprávněných osob, komu z nich má být dávka vyplácena. 

	Odstavec 3 představuje standardní úpravu dávkových předpisů umožňující v případě zániku společné domácnosti vyloučit bývalé osoby blízké "z okruhu společně posuzovaných osob" pro účely posouzení nároku na příslušnou dávku. Na základě uvedeného rozhodnutí si poté každý z manželů může ve vztahu k dítěti svěřenému do jeho výlučné péče uplatnit nárok na odměnu pěstouna samostatně. Jde-li o společnou pěstounskou péči a nedohodnou-li se manželé na tom, komu z nich náleží odměna z titulu společné pěstounské péče, rozhodne dávkový orgán zpravidla na základě toho, který z manželů o svěřené dítě fakticky pečuje. Jedná se samozřejmě o úpravu dočasnou a překlenovací, která však nastupuje v situaci, kdy rozpad společné domácnosti nelze již označit za přechodný a nápravy schopný jev (proto se stanoví kvalifikovaná doba alespoň 3 měsíců). Samozřejmě orgán sociálně-právní ochrany vždy musí v takovém případě zvážit, zda tu není namístě přijmout jiné vhodné opatření včetně soudní úpravy poměrů svěřených dětí. Poslední věta odst. 3 tu řeší pouze určení oprávněné osoby pro přijímání výplaty odměny pěstouna za děti, u nichž formálně trvá společná pěstounská péče, neboť z povahy ustanovení jednoznačně vyplývá, že v případě, kdy je rozhodnuto o vzájemném vyloučení manželů-pěstounů z okruhu společně posuzovaných osob, náleží odměna pěstouna za děti svěřené do výlučné péče jednoho z manželů tomuto manželovi, což není třeba již výslovně v zákoně zdůrazňovat. 

Judikatura:

Pokud jsou oba manželé osobou pečující nebo osobou v evidenci, náleží podle ust. § 47i odst. 2 věty první zákona o sociálně-právní ochraně dětí odměna pěstouna pouze jednomu z nich. Stejně tak ust. § 47n věty první zákona o sociálně-právní ochraně dětí určuje, že při společné pěstounské péči manželů náleží dávka pěstounské péče jen jednomu z manželů určenému na základě jejich dohody. Nedohodnou-li se manželé, určí příslušná krajská pobočka Úřadu práce, kterému z manželů se dávka pěstounské péče přizná (§ 47i odst. 2 věta druhá, § 47n věta druhá zákona o sociálně-právní ochraně dětí). Jediným žalobním bodem (žalobní námitkou) byla nesprávná aplikace platného práva správním orgánem prvního stupně a žalovaným... Odměna pěstouna byla žalobkyni a) přiznána rozhodnutím správního orgánu prvního stupně za období od 1. 1. 2013 a toto rozhodnutí bylo přitom vydáno dne 11. 7. 2013. Správní orgán prvního stupně tak správně na danou věc aplikoval (též) ust. § 47i odst. 2 zákona o sociálně-právní ochraně dětí. Od 1. 1. 2013 není rozhodné, zda je dítě svěřeno do výlučné péče (pěstounské, popř. poručnické) jednoho z manželů, anebo zda je svěřeno do společné pěstounské péče manželů, neboť i na případy, kdy je dítě svěřeno do výlučné péče jednoho z manželů (za předpokladu, že jsou oba manželé osobami pečujícími nebo osobami v evidenci) se pohlíží, jako by bylo dítě svěřeno do společné péče manželů. V daném případě byli oba manželé osobami pečujícími podle § 4a písm. b) zákona o sociálně-právní ochraně dětí (což i žalobci tvrdí), a proto se na jejich případ aplikuje rovněž ust. § 47i odst. 2 zákona o sociálně-právní ochraně dětí s tím, že i výlučnou péči (u obou žalobců) je třeba posuzovat jako péči společnou. V souladu s ust. § 47n zákona o sociálně-právní ochraně dětí tedy náleží dávka pěstounské péče jen jednomu z manželů, který je určen buď dohodou manželů, nebo příslušnou krajskou pobočkou Úřadu práce. V daném případě nebyla dohoda mezi manžely podle předchozího ustanovení uzavřena, proto byl správní orgán prvního stupně oprávněn rozhodnout o tom, kterému z manželů dávku pěstounské péče přizná. Správní orgán prvního stupně jednal v souladu se zákonem a nijak nepřekročil své pravomoci, jak tvrdí žalobci. 
(MS Praha 3 Ad 15/2013) 
Podle § 47i odst. 1 zákona o sociálně-právní ochraně dětí má nárok na odměnu pěstouna osoba pečující a osoba v evidenci. Podle odst. 2 téhož ustanovení mají-li takové postavení oba manželé, náleží odměna pěstouna pouze jednomu z nich. Obdobně je ve vztahu ke společné pěstounské péči manželů uvedeno v § 47n cit. zákona, že dávka pěstounské péče náleží pouze jednomu z manželů určenému na základě jejich dohody. Nedohodnou-li se manželé, určí příslušná krajská pobočka Úřadu práce, kterému z manželů se dávka pěstounské péče přizná. Tato ustanovení byla do zákona o sociálně-právní ochraně dětí vložena novelou provedenou zákonem č. 401/2012 Sb. s účinností od 1. 1. 2013. (-) Stěžovatelé v replice k vyjádření žalovaného k žalobě požadovali, aby městský soud podal Ústavnímu soudu návrh na zrušení těchto ustanovení z důvodu, že právní úprava odměňování osob pečujících nezakládá stejné podmínky pro pečující osoby žijící v manželství a pro osoby nesezdané. Městský soud k návrhu na zrušení rozhodných ustanovení zákona správně poukázal na skutečnost, že tato již byla opětovně změněna novelou zákona o sociálně-právní ochraně dětí provedenou zákonem č. 303/2013 Sb. s účinností od 1. 1. 2014. (-) Tato novela byla přijata v návaznosti na nový občanský zákoník umožňující jmenování dvou osob do funkce poručníka (§ 932 odst. 2 zákona č. 89/2012 Sb.). Současně ovšem tato novela reagovala i na skutečnost, že rodinné prostředí, které je v poskytování péče preferováno, vytvářejí nejen manželé, ale poskytují je i páry nesezdané, přičemž oběma těmto formám soužití je třeba vytvořit stejné podmínky. Dále též novela řešila problémy plynoucí ze stávající právní úpravy, která vedla k účelovému svěřování dítěte do péče jednoho z manželů, a tedy k zastírání společně poskytované péče s cílem vyloučení omezení odměňování při společné péči manželů. (-). Samotná skutečnost, že rozhodná ustanovení zákona byla novelizována, ovšem neznamená, že by nebylo možno podat návrh podle § 95 odst. 2 Ústavy, pokud by soud dospěl k závěru, že zákon, jehož bylo v řízení použito, byl v rozporu s ústavním pořádkem. Ustanovení § 66 odst. 1 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, z něhož plyne nepřípustnost takového návrhu, bylo totiž korigováno rozhodovací činností Ústavního soudu. Ten opakovaně vyslovil, že i v případě zrušeného zákona či jeho ustanovení lze deklarovat jeho protiústavnost, pokud je třeba na soudem posuzovaný vztah tuto formálně neplatnou úpravu aplikovat, a to zejména v případech, v nichž se již zrušená norma dotýkala vztahu mezi jednotlivcem a státem (k tomu srovnej např. nález Ústavního soudu ze dne 6. 2. 2007, sp. zn. Pl. ÚS 38/06, nebo nález ze dne 12. 5. 2009, sp. zn. Pl. ÚS 10/08; oba dostupné na www.nalus.cz). Nejvyšší správní soud ovšem dospěl k závěru, že v daném případě není podání takového návrhu namístě. Ustanovení § 47i a § 47n zákona o sociálně-právní ochraně dětí ve znění rozhodném v roce 2013 sice mohlo zakládat určitou nerovnost ve výši dávek poskytovaných pečujícím osobám, ovšem cílem nebyla diskriminace pečujících osob žijících v manželství; spíše se jednalo o neúmyslné, potenciálně možné, a časově omezené zvýhodnění nesezdaných pečujících osob žijících ve společné domácnosti. V tom Nejvyšší správní soud neshledal ani porušení zásad solidarity, univerzality a adekvátnosti v intenzitě vyžadující deklaraci protiústavnosti již neplatné právní úpravy. K tomu lze dále poznamenat, že námitka porušení těchto zásad nebyla ani součástí žaloby, o níž městský soud rozhodoval. 
(NSS 2 Ads 286/2015) 
 
Související ustanovení: 

 § 4a - vymezení některých pojmů, § 47j odst. 1, 2 - výše odměny pěstouna, § 47n - společná pěstounská péče manželů, § 47o a násl. - okruh oprávněných osob 

 § 47j 

(Výše odměny pěstouna) 
PhDr. Miloslav Macela 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 410/2012 Sb.: Výše odměny pěstouna je stanovena za kalendářní měsíc pevnými částkami, a to v závislosti na počtu dětí v pěstounské péči a s ohledem na náročnost této péče. Výše je stanovena měsíčně v rozsahu od 8 000 do 24 000 Kč. Ve vyjmenovaných případech se odměna zvyšuje o 4 000 Kč za každé další dítě. Odměna pěstouna se považuje za plat pro účely sociálního, úrazového a zdravotního pojištění a bude podléhat dani z příjmů fyzických osob. Návrh upravuje odlišně odměnu pěstouna u osoby pečující a osoby v evidenci, která je rodičem nebo prarodičem jednoho z rodičů svěřeného dítěte, jsou-li k tomu závažné důvody, zejména s ohledem na nepříznivou sociální situaci pěstouna. Návrh řeší případy, kdy by odebrání odměny znamenalo závažný zásah do situace pěstouna, např. když je pěstoun - prarodič odkázán na odměnu pěstouna jako jediný příjem, nebo kdy má pěstoun jako jediný příjem důchod a odměna pěstouna pomáhá vytvořit ekonomické zázemí pro péči o svěřené dítě. Odchylný režim odměňování je v případě pěstounské péče prarodičů odůvodněn tím, že prarodičům svědčí podle § 88 a násl. zákona o rodině podpůrná vyživovací povinnost ke svým vnukům za předpokladu, že své primární vyživovací povinnosti nemohou dostát rodiče dětí. Plněním vyživovací povinnosti se přitom vedle poskytování peněžitých plnění na uspokojení potřeb dítěte rozumí rovněž zajišťování osobní péče o děti. Lze proto konstatovat, že v situacích, ve kterých nemohou zajistit osobní péči o dítě jeho rodiče a dítě je z tohoto důvodu svěřeno do pěstounské péče prarodiče nebo prarodičů, plní prarodiče výkonem pěstounské péče zároveň i svoji zákonnou vyživovací povinnost k dítěti, což naopak neplatí pro žádné jiné pěstouny zajišťující péči o dítě, včetně pěstounů z řad příbuzných v linii pobočné (sourozenci, tety, strýcové a další). Vzhledem k tomu je opodstatněné stanovení jiného režimu odměňování za výkon pěstounské péče u pěstounů - prarodiče a zakotvení fakultativního nároku prarodiče na odměnu za výkon pěstounské péče. Obdobný stav platil již v minulosti až do roku 1995 na základě úpravy zákona č. 50/1973 Sb., o pěstounské péči, podle kterého nenáležela odměna pěstounovi tehdy, jestliže byl pěstounem rodič nebo prarodič otce nebo matky dítěte, přičemž těmto pěstounům mohla být odměna za výkon pěstounské péče přiznána pouze v případech zvláštního zřetele hodných. 

K odst. 1 
 
	Výše odměny pěstouna je odstupňována podle míry předpokládané náročnosti péče o svěřené dítě, a to podle počtu dětí a zároveň podle míry závislosti svěřeného dítěte na pomoci jiné fyzické osoby. V případě pěstounů na přechodnou dobu má odměna zajistit jejich stabilitu a připravenost k okamžitému přijetí dítěte do péče. 

	Odměna pěstouna je stanovena fixními částkami, stejně jako v případě ostatních dávek pěstounské péče může dojít při splnění podmínek stanovených zákonem o sociálně-právní ochraně dětí k jejímu zvýšení nařízením vlády na základě zmocňovacího ustanovení § 58b odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Nejnižší odměna pěstouna činí 12 000 Kč měsíčně v případě péče o jedno dítě a 18 000 Kč o dvě děti (dítě zdravé nebo se závislostí na pomoci jiné osoby ve stupni I - lehká závislost). V případě péče o dítě závislé na pomoci jiné fyzické osoby ve stupních II až IV činí základní částka odměny pěstouna 30 000 Kč měsíčně, stejná výše odměny náleží v případě péče o tři děti. Za každé další dítě (bez ohledu, zda jde o dítě zdravé nebo dítě se závislostí na pomoci jiné fyzické osoby) se odměna zvyšuje o 6 000 Kč měsíčně. Osoba pečující, jíž jsou svěřeny čtyři děti, má nárok na odměnu ve výši 36 000 Kč měsíčně. Pokud je alespoň jedno z těchto dětí osobou závislou ve stupních II až IV, je základem pro výpočet odměny částka 30 000 Kč (v případě čtyř svěřených dětí tak celková výše odměny činí 48 000 Kč měsíčně). 

	Odměna pěstouna na přechodnou dobu činí 20 000 Kč měsíčně., bez ohledu na to, zda pečuje o dítě závislé na pomoci jiné fyzické osoby. Výjimečně může dojít k situaci, kdy je osoba v evidenci zároveň osobou pečující. V takové případě je základem odměna podle § 47j odst. 1 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí (základní odměna osoby v evidenci ve výši 20 000 Kč). Za každé další dítě, které je svěřeno této osobě do jiné péče, než je pěstounská péče na přechodnou dobu, se tato „základní“ odměna zvyšuje o 6 000 Kč. Otázkou je, jak přistupovat k souběhu pozice osoby pečující a osoby v evidenci v ojedinělých případech, kdy je do pěstounské péče svěřeno dítě závislé na pomoci jiné fyzické osoby ve stupni II. až. IV. V tomto případě by měla být k základní odměně pěstouna na přechodnou dobu ve výši 20 000 Kč připočtena polovina částky uvedené v § 47j odst. 1 písm. c), tj. 15 000 Kč. Bez využití tohoto postupu by došlo k paradoxní situaci, kdy by pěstoun na přechodnou dobu pečující „navíc“ formou tzv. „dlouhodobé“ pěstounské péče o zdravotně znevýhodněné dítě měl nižší odměnu než „dlouhodobý“ pěstoun, pečující o stejně znevýhodněné dítě (26 000 Kč vs. 30 000 Kč). 

	Osoba v evidenci a osoba pečující, které pobírají odměnu dle písm. c) a d) komentovaného ustanovení, nemohou být dle § 25 odst. 1 písm. p) zák. č. 435/2004 Sb., o zaměstnanosti, uchazeči o zaměstnání, nejsou vedeny v evidenci uchazečů a nepobírají podporu v nezaměstnanosti. Mohou být ovšem vedeny jako zájemci o zaměstnání dle § 22 zákona č. 435/2004 Sb., o zaměstnanosti. Oproti tomu osoby pečující, jimž je vyplácena odměna podle písm. a) a b) mohou být vedeny v evidenci uchazečů o zaměstnání a při splnění podmínek stanovených zákonem o zaměstnanosti mohou pobírat i podporu v nezaměstnanosti. 

K odst. 3 
 
	Pokud je osoba pečující nebo osoba v evidenci prarodičem (nebo pra-prarodičem, dále jen „pěstoun-prarodič“) svěřeného dítěte, je nárok na odměnu pěstouna fakultativní, resp. je vyplácena pouze v případech hodných zvláštního zřetele. Jde o reakci na podpůrnou vyživovací povinnost prarodičů vůči dětem. Podkladem pro rozhodnutí Úřadu práce ČR o odměně pěstouna je vyjádření orgánu sociálně-právní ochrany místně příslušného dle místa trvalého pobytu dítěte. Úřad práce ČR může ve věci provádět i vlastní šetření, tyto poznatky však pouze doplňují vyjádření, které je příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností povinen vždy vydat. Při posuzování nároku se vychází především ze skutečnosti, že v důsledku svěření dítěte do péče by nemělo dojít k podstatném snížení životní úrovně pěstouna - prarodiče (viz instrukci MPSV č. 1/2016). 

	Pokud má pěstoun-prarodič svěřeno do péče více dětí, přičemž prarodičem či praprarodičem je pouze k jednomu z nich, náleží této osobě odměna pěstouna z titulu péče o nepříbuzné dítě (Modelový příklad: pěstoun-prarodič má svěřeny dvě děti, jedno je jeho vnoučetem. Má automaticky nárok na odměnu pěstouna ve výši 12 000 Kč. Pokud je shledán jako případ hodný zvláštního zřetele u péče o vnouče, bude jeho odměna činit 18 000 Kč.). 

	V případě, že pěstoun-prarodič pečuje alespoň o tři svěřené děti nebo alespoň o jedno dítě závislé na pomoci jiné fyzické osoby ve stupních II až IV, je odměna pěstouna nároková. Vyjma odměny pěstouna má pěstoun-prarodič a dítě svěřené do jeho péče nárok na všechny ostatní dávky pěstounské péče. 

K odst. 4 
 
	Nárok na odměnu pěstouna existuje i po dobu dočasné pracovní neschopnosti nebo nařízené karantény osoby pečující nebo osoby v evidenci, nejdéle však do konce kalendářního měsíce následujícího po kalendářním měsíci, v němž dočasná pracovní neschopnost vznikla (byla nařízena karanténa). 

	Po dobu pracovní neschopnosti nebo nařízené karantény, po kterou pobírá osoba pečující nebo osoba v evidenci odměnu pěstouna, nemá tato osoba dle § 16 písm. b) zák. o nem. pojištění nárok na výplatu nemocenského. Nemocenské nebude vypláceno ani v měsíci, ve kterém dojde k uschopnění osoby pečující nebo osoby v evidenci, neboť podle § 47p odst. 3 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí za tento měsíc náleží této osobě odměna pěstouna v plné výši. 

	Osoba pečující a osoba v evidenci může vedle pěstounské péče vykonávat i další činnosti zakládající účast na nemocenském pojištění. V případě, že bude tato osoba uznána práce neschopnou jak k výkonu pěstounské péče, tak k této jiné činnosti (zaměstnání, samostatná výdělečná činnost), bude jí od 15. kalendářního dne trvání dočasné pracovní neschopnosti náležet nemocenské z titulu zaměstnání či samostatné výdělečné činnosti a zároveň (nejdéle do konce měsíce následujícího po měsíci, v němž pracovní neschopnost vznikla) také odměna pěstouna. V případě delších pracovních neschopností, kdy vznikne této osobě nárok na nemocenské rovněž z titulu nemocenského pojištění osoby pečující (v evidenci), a tím pádem souběh více pojištění, dojde k úpravě vyměřovacího základu pro výpočet denní výše nemocenského dle § 20 zák. o nem. pojištění. 

	Pracovní neschopnost je zkoumána vždy z pohledu příslušné činnosti. Pěstoun tak sice může být uznán práce neschopným ve vztahu ke svému zaměstnání či samostatné výdělečné činnosti, lékař však může rozhodnout o tom, že nejde o takový druh neschopnosti významně ztěžující či znemožňující osobní péči o svěřené dítě. Teoreticky připadá v úvahu i případ opačný, lze si však jen stěží představit situaci, kdy by pěstoun z důvodu nemoci nemohl pečovat o dítě, byl by však způsobilý vykonávat jiný druh pracovní činnosti. V praxi tak může vzniknout několik různých situací: 
 
a) Osoba pečující (v evidenci) je účastna nemocenského pojištění pouze z titulu nároku na odměnu pěstouna. V tomto případě je vystavení potvrzení o pracovní neschopnosti ošetřujícím lékařem či o karanténě ošetřujícím lékařem nebo příslušným orgánem veřejného zdraví ("neschopenka") nutné pouze v případech dlouhodobější neschopnosti, osoba pečující (v evidenci) může požádat o vystavení "neschopenky" i v případě krátkodobé pracovní neschopnosti, bez ohledu na to však pobírá odměnu pěstouna dle výše uvedených pravidel. 
 
b) Osoba pečující (v evidenci) je účastna nemocenského pojištění také z důvodu další výdělečné činnosti a onemocnění je takového druhu, že neznemožňuje péči o svěřené dítě. Potvrzení o pracovní neschopnosti je vystavováno pouze pro potřeby zaměstnání (samostatné výdělečné činnosti), odměna pěstouna je vyplácena i nadále. 
 
c) Osoba pečující (v evidenci) je účastna nemocenského pojištění z důvodu dalšího zaměstnání a onemocnění je takového druhu, že znemožňuje péči o svěřené dítě. Je nutno vystavit dvě potvrzení o pracovní neschopnosti - pro zaměstnavatele a pro Úřad práce jakožto plátce odměny pěstouna. Nemocenské je vypláceno od 15. dne trvání pracovní neschopnosti z titulu další výdělečné činnosti (předtím, od 3. do 14. dne, pobírá pojištěnec náhradu mzdy od zaměstnavatele). Zároveň je vyplácena odměna pěstouna, a to do konce měsíce následujícího po měsíci, v němž došlo ke vzniku pracovní neschopnosti. Poté příslušná okresní (pražská) správa sociálního zabezpečení sečte denní vyměřovací základy z jednotlivých pojištění a podle redukčních hranic upraví na konečnou výši denní dávky. Přestože jde o souběh několika pojištění, je vyplácena jedna dávka vypočtená uvedeným způsobem. Nemocenské však není vypláceno v měsíci, v němž dojde k uschopnění osoby pečující (v evidenci), protože za tento měsíc náleží plná výše odměny pěstouna. 
 
d) Osoba pečující (v evidenci) je (dobrovolně) účastna nemocenského pojištění z důvodu samostatné výdělečné činnosti a onemocnění je takového druhu, že znemožňuje péči o svěřené dítě. Stejně jako v případě zaměstnání je nutné vystavení dvou potvrzení o pracovní neschopnosti. Rozdíl oproti zaměstnanci spočívá v tom, že osoba samostatně výdělečně činná pobírá nemocenské až od 15. dne pracovní neschopnosti. U ostatních záležitostí je postup shodný jako v případě zaměstnance. 
 
	V této souvislosti je třeba připomenout nárok osoby pečující (v evidenci) na poskytnutí trvalé nebo dočasné pomoci při zajištění osobní péče o svěřené dítě, ta ovšem připadá v úvahu právě v případech, kdy je pěstoun uznán dočasně práce neschopným pro výkon pěstounské péče nebo kdy ošetřování osoby blízké výrazně ztěžuje nebo znemožňuje péči o svěřené dítě (srov. výklad k § 47a zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

K odst. 5 
 
	Odměna pěstouna se osobě v evidenci nevyplácí po dobu, po kterou je přerušeno zprostředkování pěstounské péče na přechodnou dobu podle § 24b odst. 1 písm. a) a d), tedy po dobu, kdy pěstoun na přechodnou dobu sám o přerušení zprostředkování požádá nebo kdy krajský úřad zjistí závažné skutečnosti, které jsou překážkou zprostředkování. 

Judikatura:

Žalobkyně v podané žalobě líčí okolnosti svého případu a péče o svou vnučku s tím, že podle jejího názoru jsou splněny podmínky pro přiznání odměny pěstouna podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí, kdy v jejím případě vzhledem k jejím sociálním poměrům a zdravotnímu stavu dítěte se jedná o případ hodný zvláštního zřetele- Vyjádření příslušného sociálně-právního odboru tak nebylo pro žalovaného, resp. pro správní orgán prvního stupně závazné a žalovaný, resp. správní orgán prvního stupně je měl hodnotit v souladu s § 50 odst. 4 správního řádu jako jeden z podkladů pro vydání rozhodnutí a pečlivě přihlížet ke všemu, co vyšlo v řízení najevo (což mu ostatně ukládá i § 47j odst. 3 zákona o sociálně-právní ochraně dětí). Tím, že tak žalovaný (resp. správní orgán prvního stupně) neučinil a vycházel ve svém rozhodování výhradně ze stanoviska příslušného orgánu sociálně-právní ochrany dítěte, aniž by se zabýval argumenty žalobkyně (a pakliže se těmito argumenty zabýval, nepromítl tyto své úvahy do meritorního rozhodnutí), žalovaný porušil zásadu materiální pravdy zakotvenou v § 3 správního řádu. Dané řízení tak zatížil vadou spočívající především v nedostatečně zjištěném skutkovém stavu, který má za následek nepřezkoumatelnost napadeného rozhodnutí pro nedostatek jeho důvodů § 76 odst. 1 písm. a/ s.ř.s.). Rozhodnutí správního orgánu prvního i druhého stupně, stejně jako podkladové vyjádření orgánu sociálně-právní ochrany dětí trpí absencí jakéhokoli prověření sociálních a majetkových poměrů žalobkyně, takže chybí zjištění jakéhokoli skutkového základu pro posouzení toho, zda případ žalobkyně je či není hodný zvláštního zřetele. Pouhé faktické konstatování, že se dcera žalobkyně, která je zároveň matkou dítěte svěřeného žalobkyni do pěstounské péče, vrátila po čase do domácnosti žalobkyně, je v tomto ohledu zcela nedostatečné. 
(MS Praha 3 Ad 8/2013) 
 
Související ustanovení: 

 § 24b - přerušení zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče krajským úřadem, § 47a - práva a povinnosti osoby pečující a osoby v evidenci, § 47i - výše odměny pěstouna, § 47k - posuzování odměny pěstouna pro účely daně z příjmů a některých druhů pojištění, § 47p - vznik nároku na dávku pěstounské péče a na její výplatu, § 58b odst. 1 - zmocňovací ustanovení 

Související předpisy: 

 § 16, § 20, § 32 zák. o nem. pojištění, 

 § 8 zák. o soc. službách, 

 § 22, § 25 odst. 1 písm. p) zák. č. 435/2004 Sb., o zaměstnanosti 

 § 47k 

(Posuzování odměny pěstouna pro účely daně z příjmů a některých druhů pojištění) 
PhDr. Miloslav Macela 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K § 47k 
 
	Do 31. prosince 2012 byla odměna pěstouna předmětem daně z příjmů a pojistného na sociální zabezpečení, pokud šlo o odměnu pěstouna ve zvláštních případech (býv. § 40a zák. o st. soc. podpoře) nebo o odměnu pěstouna v zařízeních pro výkon pěstounské péče (býv. § 46 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Novelou zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 410/2012 Sb. došlo ke sjednocení posuzování odměny pěstouna u všech osob pečujících a osob v evidenci bez ohledu na výši odměny. 

	V případě, že má osoba pečující (v evidenci) další souběžné příjmy, které jsou předmětem daně z příjmů, podává daňové přiznání sama, Úřad práce vydá této osobě potvrzení o zdanitelných příjmech. Pokud je odměna pěstouna jediným zdanitelným příjmem osoby pečující (osoby v evidenci), může požádat o provedení zúčtování daně Úřad práce. Osoba pečující (v evidenci) je povinna doložit potřebné doklady, zejména pro účely slev na dani, bonusů atd. 

	Osoba pečující (v evidenci) se prostřednictvím platby pojistného na sociální zabezpečení (důchodové pojištění, nemocenské pojištění, příspěvek na státní politiku zaměstnanosti) stává účastníkem pojistných dávkových systémů. 

	Podle § 5 odst. 1 písm. k) zákona č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění, jsou účastníky důchodového pojištění "osoby pečující o dítě a osoby, které jsou vedeny v evidenci osob, které mohou vykonávat pěstounskou péči na přechodnou dobu, je-li těmto osobám vyplácena odměna pěstouna podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí". Každý příjemce odměny pěstouna je tak na rozdíl od předchozí právní úpravy (na pojištění byli účastni pouze příjemci odměny pěstouna ve zvláštních případech a pěstouni v zařízeních) účasten na pojištění. V případě pěstounů-prarodičů, jimž nenáleží odměna pěstouna (srov. výklad k § 47j odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), je dobou pojištění doba, během níž osobně pečují o dítě ve věku do 4 let, resp. do 10 let věku, jde-li o dítě, které je závislé na pomoci jiné osoby ve stupni I až IV (lehká, středně těžká, těžká či úplná závislost). 

	Právní úprava důchodového pojištění nevylučuje souběh pobírání odměny pěstouna a starobního důchodu (dle § 29 zákona o důchodovém pojištění). Oproti tomu u tzv. předčasného starobního důchodu (§ 31 zákona č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění) je souběh výplaty tohoto důchodu a pobírání odměny pěstouna vyloučen. Na výkon pěstounské péče se v tomto případě hledí jako na výkon výdělečné činnosti a do doby dosažení důchodového věku právní úprava důchodového pojištění výplatu tohoto důchodu neumožňuje (§ 37 odst. 2 zákona o důchodovém pojištění). 

	Osobě pečující (v evidenci) může za určitých podmínek vzniknout také nárok na další dávku nemocenského pojištění, peněžitou pomoc v mateřství. Podle § 32 odst. 1 písm. b) zák. o nem. pojištění má pojištěnec, který převzal dítě do péče nahrazující péči rodičů na základě rozhodnutí příslušného orgánu, nárok na tuto dávku, pokud jsou splněny další podmínky stanovené zákonem o nemocenském pojištění. Touto podmínkou je zejména odpovídající doba účasti na nemocenském pojištění, tj. alespoň 270 kalendářních dnů v posledních dvou letech před nástupem na peněžitou pomoc v mateřství, u osob samostatně výdělečně činných alespoň 180 kalendářních dnů). Další podmínkou je převzetí dítěte mladšího 7 let. Podpůrčí doba u peněžité pomoci v mateřství činí 22 týdnů, v případě převzetí dvou a více dětí do péče 31 týdnů, pokud osoba pečující (v evidenci) po uplynutí 22 týdnů pečuje alespoň o dvě ze svěřených dětí. Taxativní výčet typů rozhodnutí uvádí § 38 zák. o nem. pojištění, jde mj. o: 
 
e) jmenování fyzické osoby poručníkem dítěte, 
 
f) rozhodnutí soudu o svěření dítěte do pěstounské péče a do pěstounské péče na přechodnou dobu, 
 
g) rozhodnutí soudu o svěření dítěte do předpěstounské péče zájemci o pěstounskou péči, 
 
h) rozhodnutí soudu o nařízení předběžného opatření o péči o dítě, 
 
i) podání návrhu soudu na zahájení soudního řízení o ustanovení fyzické osoby poručníkem dítěte, jestliže tato osoba o dítě osobně pečuje a nemá k němu vyživovací povinnost, a to po dobu, po kterou probíhá toto soudní řízení. 
 
	Pro peněžitou pomoc v mateřství platí stejný princip jako v případě nemocenského, spočívající v tom, že dávka není vyplácena, pokud pojištěnec zároveň pobírá započitatelný příjem, z něhož je pojistné odváděno [§ 16 písm. b) zák. o nem. pojištění]. Pokud byla osoba pečující (v evidenci) účastna nemocenského pojištění pouze z titulu odměny pěstouna, nárok na peněžitou pomoc v mateřství jí při převzetí dalšího dítěte nevzniká. Pokud tato osoba splňuje podmínky díky jinému zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti (dobrovolnou účastí na nemocenském pojištění), nárok na peněžitou pomoc v mateřství vzniká za současného nároku na odměnu pěstouna. Výše peněžité pomoci v mateřství je určena prostřednictvím vyměřovacího základu vypočteného z příjmů ze zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti. 

	S ohledem na výše citované ustanovení § 16 písm. b) zák. o nem. pojištění nemá osoba pečující (v evidenci), jejímž jediným příjmem je odměna pěstouna, nárok na ošetřovné v případě onemocnění svěřeného (i vlastního) dítěte. Nárok na ošetřovné vznikne za splnění podmínek uvedených v § 39 zák. o nem. pojištění pouze v případě, že je osoba pečující (v evidenci) účastna na nemocenském pojištění prostřednictvím jiné výdělečné činnosti. 

Související předpisy: 

 § 5, § 29, § 31, § 37 odst. 2 zák. č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění, - 

 § 16 písm. b), § 32, § 39 zák. o nem. pojištění 

 § 47l 

Příspěvek při převzetí dítěte 

PhDr. Miloslav Macela 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: Jde o jednorázovou dávku náležející osobě pečující, která převzala dítě do péče. Tato dávka činí v závislosti na věku dítěte od 8 000 do 10 000 Kč. Z titulu převzetí téhož dítěte náleží příspěvek stejné osobě pečující jen jednou (např. má-li osoba pečující nejprve svěřeno dítěte do předpěstounské péče a následně do péče pěstounské nebo poručnické). Jestliže však bylo dítě znovu svěřeno do péče jinému pěstounovi nebo jiné osobě pečující, náleží příspěvek při převzetí dítěte i této další osobě pečující za podmínek stanovených v § 47l. 

K § 47l 
 
	Příspěvek při převzetí dítěte je jednorázovou dávkou určenou na nákup potřebného vybavení pro dítě přicházející do náhradní rodinné péče. Výše příspěvku činí 8 000 Kč až 10 000 Kč dle věku dítěte. Příjemcem příspěvku při převzetí dítěte je osoba pečující, pokud tedy dítě např. přechází do péče jiné osoby pečující, vzniká této osobě rovněž nárok na tento příspěvek. Naopak pokud je dítě svěřováno též osobě, vyplácí se pouze jednou (např. osoba pečující měla dítě svěřeno do předpěstounské péče a po ní následovalo rozhodnutí o svěření dítěte do péče pěstounské). Osoby v evidenci nemají na příspěvek při převzetí dítěte nárok. 

 § 47m 

Příspěvek na zakoupení osobního motorového vozidla 

PhDr. Miloslav Macela 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: Nadále bude náležet příspěvek při zakoupení motorového vozidla, a to nejvýše 200 000 Kč pro období 10 let. 

K § 47m 
 
	Nárok na příspěvek na zakoupení osobního motorového vozidla vzniká osobám pečujícím, které mají v péči nejméně 3 děti včetně zletilých nezaopatřených dětí, jež zakládají osobě pečující nárok na odměnu pěstouna. Vozidlo přitom musí být ve vlastnictví osoby pečující, která o poskytnutí příspěvku žádá. V případě manželů může jít o společné jmění manželů (v tomto případě může o dávku požádat kterýkoliv z manželů) nebo o výlučné vlastnictví jednoho z manželů (v tomto případě vždy žádá vlastník vozidla, který musí být zároveň osobou pečující, která má v péči nejméně 3 děti). 

	Výše příspěvku je omezena částkou 100 000 Kč a maximálně 70% pořizovací ceny vozidla. O příspěvek je možno žádat opakovaně, součet příspěvků za posledních deset let před podáním žádosti nesmí přesáhnout 200 000 Kč. Příspěvky na zakoupení osobního motorového vozidla dle zákona o sociálně-právní ochraně dětí se však nesčítají s příspěvky poskytnutými do 31. prosince 2012 dle zákona o státní sociální podpoře. 

	Příspěvek na celkovou nezbytnou opravu motorového vozidla může být poskytnut i na jiné vozidlo, než na které byl předtím poskytnut příspěvek na zakoupení. V případě několika po osobě jdoucích oprav není vyloučeno poskytnutí příspěvku na všechny opravy dohromady. Tuto situaci lze posoudit tak, že celková oprava vozidla si vyžádala více samostatných oprav (viz instrukci MPSV č. 1/2016). 

 § 47n 

Společná pěstounská péče manželů 

Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K § 47n 
 
	První část první věty je převzata z býv. § 43 odst. 1 zák. o st. soc. podpoře jako obecná zásada. 

	Navazující úpravu dohody manželů o tom, komu má být dávka vyplácena, se subsidiární možností osobu oprávněnou k výplatě úředně určit, obsahoval původně § 20 odst. 2 zák. o st. soc. podpoře v rámci úpravy býv. sociálního příplatku, což důvodová zpráva k původnímu znění zákona o státní sociální podpoře komentovala takto: "Vzhledem k tomu, že v rodině může žít více osob, kterým vzniká nárok na sociální příplatek, stanoví se výslovně, že nárok v takovém případě náleží jen jednou a zároveň se stanoví, jakým způsobem se určí osoba, které se sociální příplatek přizná." Po zrušení sociálního příplatku od 1. ledna 2011 zanikla i tato úprava a tím i odkaz na ni v rámci býv. úpravy dávek pěstounské péče v zákoně o státní sociální podpoře. Pro potřebnost úpravy postupu řešení kolizí v této oblasti byla tato úprava od 1. ledna 2013 v případě dávek pěstounské péče novelou zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 401/2012 Sb. opět obnovena. 

	V souvislosti s občanským zákoníkem byla zdejší úprava rozšířena i na situaci, kdy soud do funkce osobně pečujících poručníků jmenuje dvě osoby, které nemusí být manželi. 

Judikatura:

viz u § 47i 
 
Související ustanovení: 

 § 4a - vymezení některých pojmů, § 47i odst. 2, 3 - nárok na odměnu pěstouna, § 47o a násl. - okruh oprávněných osob 

HLAVA III 

SPOLEČNÁ USTANOVENÍ O DÁVKÁCH PĚSTOUNSKÉ PÉČE 

 § 47o 

Okruh oprávněných osob 

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: Ve společných ustanoveních o dávkách pěstounské péče je vymezen okruh oprávněných osob a jsou upraveny otázky vzniku a zániku nároku na dávky pěstounské péče, změny nároku na tyto dávky, změny výplaty dávek pěstounské péče a ustanovení zvláštního příjemce, přeplatky na dávkách pěstounské péče a řízení o těchto dávkách. Okruh oprávněných osob zahrnuje nejen zletilé fyzické osoby, ale také nezletilé fyzické osoby. Jde o shodnou úpravu jako doposud, dochází pouze k převodu této úpravy ze zákona č. 117/1999 Sb., o státní sociální podpoře, do zákona č. 359/1999 Sb. 

K § 47o 
 
	Z hlediska osobní působnosti je pro vznik nároku na dávky pěstounské péče rozhodující kritérium, aby oprávněná osoba měla bydliště na území České republiky ve smyslu zákona o pomoci v hmotné nouzi, ať už se jedná o osobu pečující, osobu v evidenci, dítě nacházející se v péči osoby pečující, anebo zletilou nezaopatřenou osobu, které byla ke dni dosažení zletilosti v péči pěstouna nebo poručníka a nadále s ním vede společnou domácnost. Na základě § 5 odst. 6 zák. o pomoci v hmotné nouzi má osoba bydliště na území České republiky zejména za předpokladu, pokud se zde dlouhodobě zdržuje, vykonává zde výdělečnou činnost, žije zde s rodinou, plní zde povinnou školní docházku nebo se zde soustavně připravuje na budoucí povolání, popřípadě existují jiné významné důvody, zájmy či aktivity, jejichž vzájemná souvislost dokládá sepětí této osoby s Českou republikou. Lze konstatovat, že při naplnění uvedených předpokladů se na území České republiky fakticky nachází těžiště života oprávněné osoby a její rodiny, a proto je odůvodněné hovořit o tom, že oprávněná osoba má na území České republiky své obvyklé bydliště. 

	Pokud jde o režim pobytu oprávněné osoby na území České republiky, může být oprávněnou osobou pro účely nároku na dávky pěstounské péče fyzická osoba, která má na území České republiky trvalý pobyt nebo která na území České republiky pobývá v některé z forem přechodného pobytu v souladu se zákonem č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců na území České republiky. Oprávněným může být dále nezletilé dítě s cizím státním občanstvím, které je oprávněno trvale pobývat na území České republiky z toho titulu, že bylo pravomocným rozhodnutím soudu svěřeno do náhradní péče na území České republiky v souladu s § 87 zákona č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců na území České republiky. Oprávněnou osobou může být rovněž osoba, která na území České republiky žádá o udělení mezinárodní ochrany ve formě azylu nebo doplňkové ochrany podle zákona č. 325/1999 Sb., o azylu, nebo které již byla v České republice mezinárodní ochrana udělena. Dále se může jednat o cizince, který v České republice žádá o dočasnou ochranu nebo kterému byla na území České republiky přiznána dočasná ochrana za podmínek zákona č. 221/2003 Sb., o dočasné ochraně. Česká republika poskytuje dočasnou ochranu cizincům, kteří hromadně opustili stát, jehož jsou občany nebo který jim přiznal azyl, cizincům, kteří hromadně opustili stát svého posledního trvalého bydliště, jsou-li osobami bez státního občanství, nebo cizincům, kteří se do domovského státu nemohou vrátit. Žadatel o poskytnutí dočasné ochrany je oprávněn pobývat na území České republiky po dobu řízení o udělení oprávnění k pobytu za účelem dočasné ochrany, obdobně jako žadatel o udělení azylu nebo doplňkové ochrany. Žadatelem o dávky pěstounské péče a jejich příjemcem může být také cizinec, který má postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta na území jiného členského státu Evropské unie a který má současně povolení k dlouhodobému pobytu na území České republiky podle zákona č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců na území České republiky, jakož i rodinný příslušník tohoto cizince. 

	Konečně pak může dávky pěstounské péče podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí čerpat cizinec nebo jeho rodinný příslušník, který má nárok na sociální výhody ve smyslu přímo použitelného nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 492/2011 ze dne 5. dubna 2011, o volném pohybu pracovníků uvnitř Unie. Pro tyto cizince, kterým vyplývá nárok na sociální výhody z nařízení č. 492/2011, jako pro jediné neplatí podmínka (obvyklého) bydliště na území České republiky v tom smyslu, jak je vymezen pojem bydliště v zákoně o pomoci v hmotné nouzi (viz výše). 

	Je třeba připomenout, že v souladu s § 2 odst. 3 se zák. o soc.-práv. ochraně dětí použije v úpravě dávek pěstounské péče pouze v tom rozsahu, ve kterém se na posuzovaný případ nevztahuje nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení, spolu s prováděcím nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 987/2009 ze dne 16. září 2009. Od roku 2014 dochází u posuzování nároku na dávky pěstounské péče ke změně v tom směru, že mezi tzv. koordinované dávky, na které se vztahuje koordinační nařízení č. 883/2004, již napříště nenáleží odměna pěstouna. Mezi koordinované rodinné dávky pěstounské péče se řadí již pouze příspěvek na úhradu potřeb dítěte. Ostatní dávky pěstounské péče, tj. příspěvek při převzetí dítěte, odměna pěstouna, příspěvek při ukončení pěstounské péče a příspěvek na zakoupení osobního motorového vozidla, se posuzují výlučně jako dávky poskytované podle vnitrostátní české právní úpravy nebo v režimu sociální výhody podle nařízení č. 492/2011. 

	V případě nezletilých cizinců, kteří se na území České republiky nacházejí bez doprovodu rodičů nebo jiných osob odpovědných za výchovu dítěte, vzniká nárok na dávky pěstounské péče jak osobě pečující (v evidenci) i dítěti na základě meritorního rozhodnutí soudu či předběžného opatření soudu o svěření dítěte do náhradní rodinné péče. V případě meritorního rozhodnutí jde o dítě s oprávnění trvalého pobytu na území České republiky, předběžné opatření (ode dne vykonatelnosti) zakládá oprávnění dítěte k přechodnému pobytu na území České republiky bez víza. 

	U nekoordinovaných dávek pěstounské péče se podmínka bydliště nevztahuje na cizince ani jeho rodinné příslušníky, kterým vyplývá nárok z přímo použitelného předpisu. Cizinec musí být na území hostitelského členského státu EU ekonomicky aktivní. Podmínka přechodného/trvalého pobytu a bydliště se vztahuje pouze na cizince, kterým nárok na sociální výhodu nevznikne ve smyslu nařízení č. 492/2011, zpravidla jde o cizince ekonomicky neaktivního. 

	Pro účely koordinačních nařízení č. 883/2004 a nařízení č. 492/2011 se za výdělečně činnou osobu na území České republiky považuje osoba zaměstnaná, osoba samostatně výdělečně činná a osoba disponující "smlouvou o práci". Dále se za výdělečně činné osoby považují osoby pobírající peněžitou pomoc v mateřství a osoby na mateřské nebo rodičovské dovolené, které nepobírají peněžitou pomoc v mateřství, pokud však trvá jejich pracovněprávní vztah, který před nástupem na mateřskou nebo rodičovskou dovolenou účast na nemocenském pojištění založil. 

	U rodinných koordinovaných dávek pěstounské péče, tj. u příspěvku na úhradu potřeb dítěte, není vyžadována podmínka trvalého či přechodného pobytu ani podmínka bydliště. Bydliště se posuzuje pouze pro účely stanovení příslušnosti k právním předpisům či přednosti ve smyslu koordinačního nařízení č. 883/2004 a prováděcího nařízení, kdy obecná pravidla určování použitelných právních předpisů upravuje čl. 11 až 16 koordinačního nařízení a specifická pravidla týkající se příslušnosti a pořadí priority k přiznávání rodinných dávek upravuje čl. 68 koordinačního nařízení. 

Související ustanovení: 

 § 2 odst. 3 - osobní působnost zákona, § 4a - vymezení některých pojmů, § 51 odst. 1 - povinnosti orgánů sociálně-právní ochrany při sdělování údajů, § 60 - požadavky na formu žádosti, § 61 odst. 6 - místní příslušnost 

Související předpisy 

 § 5 odst. 6 zák. o pomoci v hmotné nouzi, 

zák. č. 306/2013 Sb., o zrušení karty sociálních systémů, 

cenový předpis Ministerstva zdravotnictví č. 1/2018/DZP, o regulaci cen poskytovaných zdravotních služeb, stanovení maximálních cen zdravotních služeb poskytovaných zubními lékaři hrazených z veřejného zdravotního pojištění a specifických zdravotních výkonů 

Předpisy práva EU: 

nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004, o koordinaci systémů sociálního zabezpečení, 

nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 987/2009 ze dne 16. září 2009, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení (ES) č. 883/2004, o koordinaci systémů sociálního zabezpečení, 

nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1231/2010 ze dne 24. listopadu 2010, kterým se rozšiřuje působnost nařízení (ES) č. 883/2004 a nařízení (ES) č. 987/2009 na státní příslušníky třetích zemí, na které se tato nařízení dosud nevztahují pouze z důvodu jejich státní příslušnosti, 

nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 492/2011 ze dne 5. dubna 2011, o volném pohybu pracovníků uvnitř Unie, 

nařízení Rady (ES) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby a jejich rodiny pohybující se v rámci Společenství, 

nařízení Rady (EHS) č. 574/72 ze dne 21. března 1972, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení (EHS) č. 1408/71 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby a jejich rodiny pohybující se v rámci Společenství, 

nařízení Rady (ES) č. 859/2003 ze dne 14. května 2003, kterým se působnost nařízení (EHS) č. 1408/71 a nařízení (EHS) č. 574/72 rozšiřuje na státní příslušníky třetích zemí, na které se tato nařízení dosud nevztahují pouze z důvodu jejich státní příslušnosti, 

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004 o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, o změně nařízení (EHS) č. 1612/68 a o zrušení směrnic 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS 

 § 47p 

Vznik nároku na dávku pěstounské péče a na její výplatu 

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K § 47p 
 
	Dávky pěstounské péče náleží ke dni splnění všech podmínek nezbytných pro vznik nároku na dávky pěstounské péče stanovených zákonem o sociálně-právní ochraně dětí. Vznik nároku je vždy podmíněn svěřením dítěte do péče osoby pečující nebo osoby v evidenci na základě rozhodnutí soudu, s výjimkou zajišťování osobní péče o dítě osobou, u které probíhá soudní řízení o jmenování této osoby poručníkem dítěte [viz § 4a písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. Nárok na výplatu dávky pěstounské péče vzniká splněním podmínek pro vznik nároku na dávku a podáním žádosti o přiznání dávky, nejdříve však ode dne vykonatelnosti rozhodnutí nebo usnesení soudu o svěření dítěte do péče osoby, která má zájem stát se pěstounem. 

	Při svěření dítěte do pěstounské péče na základě rozsudku soudu, kterému nepředchází rozhodnutí soudu o dočasném svěření dítěte do péče osoby, která má zájem stát se pěstounem, vzniká pěstounovi a svěřenému dítěti nárok na dávky pěstounské péče dnem vykonatelnosti tohoto rozhodnutí. Rozsudek soudu o svěření dítěte do pěstounské péče je vykonatelný, jakmile nabyl právní moci, a to v souladu s § 161 odst. 2 o. s. ř. Den vykonatelnosti rozsudku se zásadně shoduje se dnem nabytí právní moci. Před nabytím právní moci se rozsudek soudu o svěření dítěte do pěstounské péče může stát vykonatelným pouze za předpokladu, že soud ve výroku rozsudku vysloví předběžnou vykonatelnost rozsudku na návrh některého z účastníků řízení podle § 162 odst. 2 o. s. ř. Jestliže soud ve výroku rozsudku vysloví jeho předběžnou vykonatelnost, stává se rozsudek vykonatelným dnem doručení jeho písemného vyhotovení účastníkům řízení nebo dnem vyhlášení rozsudku soudem, pokud je tento den jako den vykonatelnosti určen ve výroku soudu nebo je uveden na doložce vykonatelnosti. Soud může v rozsudku stanovit i jiný den předběžné vykonatelnosti. V případě, že soud ve výroku rozhodnutí o svěření dítěte do pěstounské péče uvedl konkrétní datum, od kterého je dítě svěřeno pěstounovi do péče, je z hlediska vzniku nároku na dávky rozhodné datum uvedené ve výroku soudu, nikoliv datum vykonatelnosti rozsudku. 

	Jestliže je nárok na dávky pěstounské péče založen rozhodnutím soudu, kterým se dítě dočasně svěřuje do péče fyzické osoby, která má zájem stát se pěstounem ve smyslu § 4a písm. b) bod 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, je okamžik vzniku nároku na dávky pěstounské péče závislý na tom, jakou formou soud o tomto dočasném svěření rozhoduje. Může se jednat zejména o rozhodnutí soudu o svěření dítěte do předpěstounské péče podle § 963 obč. zák., nicméně v praxi se lze setkat i s jinými typy rozhodnutí soudu o dočasném svěření dítěte do péče zájemce o pěstounskou péči. Za stávající úpravy občanského soudního řádu a zákona o zvláštních řízeních soudních totiž přichází v úvahu hned několik variant rozhodování soudu. 

	V případě svěření dítěte do předpěstounské péče podle § 963 obč. zák. formou usnesení je za rozhodný okamžik pro vznik nároku na dávky pěstounské péče nutno považovat okamžik vykonatelnosti usnesení. Usnesení soudu je ze zákona předběžně vykonatelné doručením podle § 171 odst. 2 o. s. ř., to znamená, že případné odvolání proti usnesení soudu nemá odkladný účinek. Zájemci o pěstounskou péči mohou požádat o přiznání opakovaných dávek pěstounské péče (odměna pěstouna, příspěvek na úhradu potřeb dítěte) v plné výši již za kalendářní měsíc, ve kterém jim bylo doručeno usnesení soudu o svěření dítěte do předpěstounské péče a ve kterém se usnesení soudu stalo vykonatelným, a to v souladu s § 47p odst. 3 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Obdobně jako v případě rozhodnutí soudu o svěření dítěte do předpěstounské péče podle § 963 obč. zák. může vzniknout nárok na dávky pěstounské péče také v situaci, kdy je soudem vydáno usnesení o nařízení předběžného opatření, na jehož základě je dítě dočasně svěřeno do péče jako osobě, která má zájem stát se pěstounem (zatímní úprava poměrů dítěte a zájemců o pěstounskou péči). Může se přitom jednat o: 
 
a) předběžné opatření soudu podle § 452 odst. 1 z. ř. s. ve spojení s § 924 obč. zák. Aby bylo možné považovat toto předběžné opatření za rozhodnutí soudu o dočasném svěření dítěte do péče zájemce o pěstounskou péči, musí být tímto tzv. "rychlým" předběžným opatřením nařízeno předání dítěte do péče fyzické osoby, která již před vydáním předběžného opatření podala soudu návrh na svěření dítěte do předpěstounské nebo pěstounské péče, a má proto postavení zájemce o pěstounskou péči. Tato podmínka je splněna rovněž v případě, že fyzická osoba, do jejíž péče bylo dítě předběžným opatřením soudu podle § 452 odst. 1 z. ř. s. předáno, podala nejpozději do jednoho měsíce od vykonatelnosti předběžného opatření soudu návrh na svěření dítěte do pěstounské péče. Nárok na dávky vzniká vykonatelností usnesení soudu o nařízení předběžného opatření podle § 452 odst. 1 z. ř. s., které je vykonatelné dnem jeho vydání podle § 457 z. ř. s., to znamená, že vykonatelnost předběžného opatření je shodná s datem, který je uveden na písemném vyhotovení usnesení jako den vydání, bez ohledu na den oznámení usnesení účastníkům řízení a den nabytí právní moci usnesení (viz § 457 z. ř. s.); 
 
b) předběžné opatření soudu podle § 74, § 76 odst. 1 písm. e) o. s. ř. nebo § 12 z. ř. s., a to po dobu trvání tohoto předběžného opatření, pokud byl před vydáním předběžného opatření soudu podán zájemcem o pěstounskou péči návrh na svěření dítěte do pěstounské péče této osoby. Tato podmínka je splněna i za předpokladu, že je současně podán návrh na nařízení předběžného opatření soudu a návrh na svěření dítěte do pěstounské péče. Vznik nároku na dávky pěstounské péče je tudíž podmíněn vykonatelným usnesením soudu o nařízení předběžného opatření a podáním návrhu k soudu na svěření dítěte do pěstounské péče osoby, která má dítě v péči na základě tohoto předběžného opatření soudu. Dávky pěstounské péče v takovém případě náleží nejdříve za měsíc, ve kterém se usnesení soudu o nařízení předběžného opatření stalo vykonatelným, 
 
c) předběžné opatření soudu podle § 102 odst. 1 o. s. ř., které soud nařídí v průběhu řízení o svěření dítěte do pěstounské péče a kterým soudu dočasně svěří dítě do péče osoby, která již před vydáním předběžného opatření podala soudu návrh na svěření dítěte do předpěstounské nebo pěstounské péče. Nárok na dávky pěstounské péče vzniká vykonatelností usnesení soudu o nařízení předběžného opatření. 
 
	K obsahu výše uvedených předběžných opatření a jejich vztahu k posuzování fyzické osoby jako osoby pečující srov. komentář k § 4a zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Usnesení soudu o nařízení předběžného opatření podle § 74, § 76 a § 102 o. s. ř. je vykonatelné vyhlášením účastníkům řízení, a pokud nedošlo k vyhlášení, je vykonatelné doručením tomu, komu se v předběžném opatření ukládá povinnost, tj. většinou doručením rodičům dítěte (viz § 76d ve spojení s § 102 odst. 3 o. s. ř.). Vykonatelnost usnesení soudu o předběžném opatření podle § 76 a § 102 tak není závislá na právní moci, ale na doručení rozhodnutí, a proto se usnesení soudu o předběžném opatření zpravidla stává vykonatelným přede dnem nabytí právní moci. Předběžné opatření soudu nařízené podle § 76 a § 102 o. s. ř. trvá až do pravomocného skončení soudního řízení ve věci samé (řízení ve věci svěření dítěte do pěstounské péče), pokud není soudem rozhodnuto o zrušení předběžného opatření ještě před pravomocným skončením řízení ve věci samé. 

	Nárok na dávky pěstounské péče může vzniknout také v souvislosti se jmenováním poručníka dítěti, a to v souladu s § 939 obč. zák., podle kterého náleží poručníkovi, který o dítě osobně pečuje tak, jako by mu bylo dítě svěřeno trvale do péče, stejné hmotné zabezpečení jako pěstounovi. V první řadě může být nárok na dávky pěstounské péče založen rozsudkem soudu o jmenování poručníka dítěti podle § 928 obč. zák., jestliže z výroku rozhodnutí soudu nebo alespoň z jeho odůvodnění vyplývá, že soudem jmenovaný poručník je povinen a oprávněn o dítě také osobně pečovat. Stejně tak ale postačuje ke vzniku nároku na dávky pěstounské péče i to, aby soud ve výroku rozsudku pouze uvedl, že jmenuje dítěti poručníka, neboť automaticky se má podle § 928 odst. 2 obč. zák. za to, že soudem jmenovaný poručník má všechna práva a povinnosti jako rodič (s výjimkou vyživovací povinnosti), ledaže se výjimečně vymezí jeho okruh práv a povinností jinak. Není proto vůbec nutné ve výroku rozsudku výslovně vypisovat, že poručník je oprávněn a povinen dítě vychovávat, pečovat o něj, zastupovat, spravovat jeho jmění apod. Ze zákonného vymezení práv a povinností poručníka totiž vyplývá, že je oprávněn a povinen zajišťovat také osobní péči o dítě, s výjimkou případu, kdy je dítě rozhodnutím soudu svěřeno do péče jiné osoby, než je poručník, anebo je rozhodnutím soudu umístěno do náhradní péče určeného zařízení. 

	Na druhém místě pak v souvislosti s poručenstvím vzniká nárok na dávky pěstounské péče také za situace, kdy se dítě nachází v osobní péči osoby, která nemá k dítěti vyživovací povinnost stanovenou rozhodnutím soudu, a to po dobu, po kterou probíhá soudní řízení o jmenování této osoby poručníkem dítěte (tzv. předporučnická péče). Dávky pěstounské péče náleží v tomto případě ode dne zahájení soudního řízení o jmenování osoby poručníkem, pokud se již k tomuto dni nachází dítě v osobní péči této osoby. Pokud osoba převezme dítě do osobní péče až po dni zahájení soudního řízení ve věci poručenství, vzniká nárok na dávky pěstounské péče ode dne převzetí osobní péče o dítě. Soudní řízení ve věci poručenství dítěte může být zahájeno buďto na návrh osoby, která má zájem stát se poručníkem dítěte, anebo i bez návrhu. V případě zahájení řízení na základě návrhu je soudní řízení zahájeno dnem, kdy návrh došel místně příslušnému okresnímu soudu. Je-li řízení zahajováno bez návrhu, je soudní řízení zahájeno dnem, kdy bylo vydáno usnesení soudu o zahájení řízení (viz § 82 odst. 1 o. s. ř.). Dávky pěstounské péče náleží až do pravomocného skončení soudního řízení ve věci poručenství dítěte. Pokud je osoba na základě rozsudku soudu jmenována poručníkem dítěte, nárok na dávky pěstounské péče zůstává zachován a dávky plynule náleží i po právní moci rozsudku soudu. Je-li soudem pravomocně rozhodnuto o zamítnutí návrhu na jmenování osoby poručníkem dítěte, nárok na dávky pěstounské péče zaniká ke dni právní moci rozsudku soudu. 

	V této souvislosti je třeba zdůraznit, že v případě prarodičů nebo praprarodičů dítěte, kterým podle § 910 odst. 3 obč. zák. může svědčit podpůrná vyživovací povinnost k dítěti v případě, že vyživovací povinnost nejsou schopni plnit bližší příbuzní dítěte (zejména rodiče), nevznikne při výkonu tzv. předporučnické péče nárok na dávky pěstounské péče pouze za předpokladu, že je prarodičům nebo praprarodičům stanovena povinnost platit výživné na dítě rozhodnutím soudu. Jinak je nutné i prarodiče a praprarodiče považovat za osoby pečující podle § 4a písm. b) bod 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, jestliže se ujali osobní péče o dítě a zároveň již probíhá soudní řízení o jejich jmenování poručníkem dítěte. 

	Výčet případů, ve kterých vzniká oprávněným osobám nárok na dávky pěstounské péče, je třeba uzavřít nárokem fyzické osoby zařazené v evidenci osob, které mohou vykonávat pěstounskou péči na přechodnou dobu podle § 27a zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Nárok osoby v evidenci na odměnu pěstouna vzniká od kalendářního měsíce, ve kterém nabylo právní moci rozhodnutí krajského úřadu o zařazení této osoby do evidence pěstounů na přechodnou dobu. Nárok dítěte, které bylo do pěstounské péče na přechodnou dobu (tj. do péče osoby v evidenci) svěřeno předběžným opatřením soudu podle § 452 odst. 2 z. ř. s., na příspěvek na úhradu potřeb dítěte vzniká ode dne vykonatelnosti usnesení soudu o nařízení tohoto předběžného opatření. Je-li dítě do pěstounské péče na přechodnou dobu svěřeno na základě rozsudku soudu, kterému nepředchází předběžné opatření soudu podle § 452 odst. 2 z. ř. s., vzniká dítěti nárok na příspěvek na úhradu potřeb dítěte ode dne vykonatelnosti rozsudku, který se zásadně shoduje se dnem nabytí právní moci. 

Související ustanovení: 

 § 4a - vymezení některých pojmů, § 27a - zvláštní evidence pěstounů na přechodnou dobu (odst. 1, 3, 5, věta poslední, odst. 6), řízení o zařazení do zvláštní evidence pěstounů na přechodnou dobu (odst. 1, věta druhá a třetí, odst. 2, odst. 5), důvody pro svěření dítěte do pěstounské péče na přechodnou dobu soudem (odst. 7), dozor soudu, předepsané důkazy, změna poměrů (odst. 8), omezení doby trvání pěstounské péče na přechodnou dobu (odst. 9) 

Související předpisy: 

 § 924, § 928, § 939, § 958, § 963 obč. zák., 

 § 74, § 76, § 76d, § 82, § 102, § 161, § 162, § 171 o. s. ř., 

 § 12, § 452, § 457 z. ř. s. 

 § 47q 

Změna nároku na dávku pěstounské péče 

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K § 47q 
 
	Změny rozhodných skutečností pro nárok na dávky pěstounské péče, které mají vliv na výši opakovaných dávek pěstounské péče, ale zároveň nemají za následek úplný zánik nároku na tyto dávky, se mohou v případě příspěvku na úhradu potřeb dítěte týkat jednak věku dítěte, kdy dítě s postupujícím věkem přechází do vyšší věkové kategorie, která je spojena také s vyšší základní výměrou příspěvku na úhradu potřeb, jednak zdravotního stavu dítěte, kdy se u oprávněného dítěte může v průběhu času měnit stupeň jeho závislosti na pomoci jiné fyzické osoby. V případě odměny pěstouna se změna skutečností rozhodných pro výši dávky může týkat zejména počtu dětí, které jsou svěřeny do péče osoby pečující, a rovněž i změny v posouzení stupně závislosti svěřeného dítěte, v jejímž důsledku může osoba pečující získat nebo naopak ztratit nárok na zvýšenou výměru odměny pěstouna podle § 47j odst. 1 písm. c) bod 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Změna stupně závislosti nezaopatřeného dítěte na pomoci jiné fyzické osoby je podle § 47q odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí změnou skutečnosti rozhodné pro nárok na dávku pěstounské péče nebo její výši. Nárok na dávku pěstounské péče nebo její výši se nově posoudí ke dni platnosti posudku, který nově stanoví stupeň závislosti. V případě, že dojde k navýšení stupně závislosti, dávka pěstounské péče, příspěvek na úhradu potřeb dítěte, případně též odměna pěstouna, se navýší od prvního dne kalendářního měsíce, ve kterém tato změna nastala v souladu s § 47q odst. 3 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. V případě, že naopak dojde ke snížení stupně závislosti nezaopatřeného dítěte, příspěvek na úhradu potřeb dítěte, případně též odměna pěstouna bude snížena od prvního dne kalendářního měsíce následujícího po kalendářním měsíci, ve kterém bylo vydáno rozhodnutí o snížení dávky pěstounské péče podle § 47q odst. 3 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Jestliže dojde ke změně stupně závislosti, je nutno nárok na dávky pěstounské péče znovu posoudit při současném zohlednění nových rozhodných skutečností. V souladu s § 3 spr. řádu musí všechny správní orgány při svém postupu a rozhodování vycházet ze stavu věci, o němž nejsou důvodné pochybnosti. Skončí-li doba platnosti posudku o posouzení stupně závislosti dítěte na pomoci jiné fyzické osoby, na kterou je v souladu s výrokem rozhodnutí příslušné krajské pobočky Úřadu práce omezeno přiznání dávky pěstounské péče ve zvýšené výměře, nelze než konstatovat, že k tomuto okamžiku vzniká důvodná pochybnost o tom, zda nárok na přiznání dávky ve zvýšené výměře trvá i nadále či nikoliv. Dále je třeba upozornit na skutečnost, že v rámci průběžné řídící kontroly podle § 27 zákona č. 320/2001 Sb., o finanční kontrole, je krajská pobočka Úřadu práce povinna ověřovat, zda jsou veřejné prostředky vynakládány v souladu s právními předpisy a v souladu s kritérii účelnosti a hospodárnosti. Těmto požadavkům by však rozhodně neodpovídal postup, při kterém by po skončení platnosti posudku o posouzení stupně závislosti dítěte byla krajskou pobočkou Úřadu práce nadále vyplácena zvýšená výměra dávek pěstounské péče s vědomím toho, že tak může dojít ke vzniku nevratného přeplatku na dávce. 

	Krajské pobočky Úřadu práce postupují tak, že po skončení platnosti posudku o určení stupně závislosti dítěte na péči jiné fyzické osoby pokračují i nadále ve výplatě příspěvku na úhradu potřeb dítěte a odměny pěstouny ve zvýšené výměře podle § 47f odst. 4 a § 47j odst. 1 písm. c) bod 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí až do doby, než je vypracován a předložen nový posudek ohledně stupně závislosti. Jestliže je podle nového posudku určen nižší stupeň nebo žádný stupeň závislosti dítěte na péči jiné osoby, vydá krajská pobočka Úřadu práce rozhodnutí o snížení dávky pěstounské péče a dávka se sníží od prvního dne následujícího kalendářního měsíce v souladu s § 47q odst. 3 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Je-li naopak nově určen vyšší stupeň závislosti, rozhodne krajská pobočka Úřadu práce o zvýšení dávky, ale dávka se zpětně zvýší již od prvního dne kalendářního měsíce, od kterého je v platnosti nový posudek o určení stupně závislosti. K zamezení nebezpečí toho, aby v důsledku chybějícího nového posudku vznikly nevratné přeplatky na dávkách pěstounské péče (viz výše bod 3), by měla krajská pobočka Úřadu práce požádat příslušnou okresní správu sociálního zabezpečení o nové posouzení zdravotního stavu dítěte ještě s předstihem před ukončením platnosti původního posudku. Na tuto skutečnost upozorní krajskou pobočku Úřadu práce již 90 dnů před ukončením platnosti původního posudku počítačová aplikace pro zpracování a výplatu dávek pěstounské péče s tím, že okresní správu sociálního zabezpečení je možné požádat o nový posudek až 75 dnů před koncem platnosti původního posudku v souladu s § 8 zákona č. 582/1991 Sb., o organizaci a provádění sociálního zabezpečení. 

Související ustanovení: 

 § 47f odst. 4 - příspěvek na úhradu potřeb dítěte, § 47j odst. 1 - výše odměny pěstouna 

Související předpisy: 

 § 8, § 9, § 10, § 25 zák. o soc. službách, 

 § 8 zák. č. 582/1991 Sb., o organizaci a provádění sociálního zabezpečení 

 § 47r 

Zánik nároku na dávku pěstounské péče 

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K § 47r 
 
	Zánik nároku na dávky pěstounské péče a jejich výplatu upravuje § 47 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Pokud se týká zániku nároku na dávky z důvodu neuplatnění nároku, tj. z důvodu nepodání žádosti o přiznání dávky příslušné krajské pobočce Úřadu práce, obecně je možné shrnout, že nárok na dávky zaniká uplynutím 1 roku od vzniku skutečností zakládajících nárok na dávku, což platí jak pro opakované dávky (odměna pěstouna, příspěvek na úhradu potřeb dítěte), tak i pro jednorázové dávky pěstounské péče (příspěvek při ukončení pěstounské péče, příspěvek při převzetí dítěte a příspěvek na zakoupení osobního motorového vozidla). V praxi se tyto případy, i když poněkud nepřesně, označují také jako "promlčení nároku na dávku". 

	Od účinnosti úpravy dávek pěstounské péče v zákoně o sociálně-právní ochraně dětí, tj. od 1. ledna 2013, došlo v tomto ohledu k rozšíření časového prostoru oprávněné osoby pro uplatnění nároku na opakované dávky pěstounské péče, neboť podle původní úpravy dávek pěstounské péče v zákoně o státní sociální podpoře, ve znění účinném do 31. prosince 2012, zanikal nárok na výplatu opakovaných dávek pěstounské péče již uplynutím 3 měsíců ode dne, kdy byly splněny podmínky nároku na tyto dávky. 

	Důvodem zániku nároku na dávky pěstounské péče může být rovněž zánik nebo zrušení pěstounské péče, anebo zánik nebo zrušení poručnické péče. Pěstounská péče ze zákona zaniká nabytím plné svéprávnosti dítěte (§ 970 obč. zák.), tj. zásadně dosažením věku 18 let a nabytím zletilosti, nezíská-li nezletilé dítě plnou svéprávnost již dříve uzavřením manželství nebo přiznáním plné svéprávnosti soudem (§ 30, § 37 obč. zák.). Druhým důvodem zániku pěstounské péče je zrušení pěstounské péče rozhodnutím soudu, o kterém může soud rozhodnout na návrh pěstouna, rodiče nebo dítěte (§ 959 odst. 2, § 969 obč. zák.) anebo i bez návrhu. Poručenství ze zákona zaniká nabytím plné svéprávnosti dítěte, osvojením dítěte nebo v případě, že alespoň jeden z rodičů dítěte nabyde rodičovskou odpovědnost v plném rozsahu nebo schopnost vykonávat rodičovskou odpovědnost v plném rozsahu (§ 935 obč. zák.). Dále může poručenská funkce poručníka zaniknout na základě rozhodnutí soudu, který může rozhodnout buď o odvolání poručníka, který řádně neplní své poručnické povinnosti, nebo o zproštění funkce poručníka, pokud o to poručník požádá nebo stane-li se nezpůsobilým pro výkon funkce poručníka (§ 936, § 937 obč. zák.). 

	Od zániku pěstounské péče je třeba odlišovat případy, kdy pěstoun "pouze" fakticky přestane o dítě osobně pečovat, avšak i přesto nadále trvá rozsudek soudu o svěření dítěte do pěstounské péče a není vydáno žádné rozhodnutí soudu (alespoň ve formě předběžného opatření) o tom, že se dítě předává do péče určené osoby nebo zařízení. V takovém případě by měly být dávky pěstounské péče zásadně vypláceny až do skončení pěstounské péče, tj. do jejího zániku nebo zrušení soudem. To znamená, že pokud došlo "pouze" k faktickému předání dítěte z péče pěstouna do péče jiné osoby nebo zařízení, nárok na příspěvek na úhradu potřeb dítěte i nárok na odměnu pěstouna zůstávají zachovány. Až pokud je vydáno rozhodnutí soudu o tom, že se dítě svěřuje do péče (a tím do plného přímého zaopatření) jiné fyzické osobě nebo určenému zařízení pro péči o děti, dochází k zániku nároku na dávky pěstounské péče, neboť pěstoun již nemá postavení jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte, a tím pádem ani postavení osoby pečující ve smyslu § 4a písm. a), b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Dávky však nenáleží až za ten kalendářní měsíc, ve kterém bylo dítě po dobu celého měsíce na základě rozhodnutí soudu v plném přímém zaopatření jiné osoby nebo zařízení, a to v souladu s § 47g odst. 1 a § 47j odst. 4 ve spojení s § 47p odst. 3 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	K zániku nároku na odměnu pěstouna může dojít i v případě, kdy se dítě ke dni dosažení zletilosti nacházelo v osobní péči budoucího poručníka, ale soudem nebylo k tomu dni pravomocně rozhodnuto o jmenování poručníka dítěti, a to i pokud po dosažení zletilosti trvá nárok nezaopatřeného dítěte na příspěvek na úhradu potřeb dítěte. Ve smyslu § 4a písm. b) bod 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí se osobou pečující rozumí též osoba, která má v osobní péči dítě, k němuž nemá vyživovací povinnost, a to po dobu, po kterou probíhá soudní řízení o jmenování této osoby poručníkem dítěte. Vzhledem k citované zákonné úpravě je zřejmé, že osoba, která převzala osobní péči o nezletilé dítě a která byla zároveň navržena soudu jako poručník dítěte, a probíhá soudní řízení o jmenování této osoby poručníkem dítěte, má ke dni dosažení zletilosti dítěte postavení osoby pečující ve smyslu § 4a písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Pokud nezaopatřené dítě s touto osobou i po dosažení zletilosti nadále trvale žije a společně hospodaří, náleží nezaopatřenému zletilému dítěti příspěvek na úhradu potřeb dítěte v souladu s § 47f odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Jiná situace však nastává z hlediska posouzení nároku na odměnu pěstouna u tzv. budoucího poručníka. Na základě § 47i odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí platí, že nárok na odměnu pěstouna má osoba pečující a osoba v evidenci. Za osobu pečující se podle § 4a písm. b) o soc.-práv. ochraně dětí zásadně považuje osoba, která vykonává péči o nezletilé dítě, ať už jako pěstoun, osobně pečující poručník, budoucí pěstoun, kterému bylo dítě rozhodnutím soudu dočasně svěřeno do péče ještě před rozhodnutím soudu o pěstounské péči, nebo jako budoucí poručník, který o dítě osobně pečuje a probíhá soudní řízení o jeho jmenování poručníkem dítěte (viz výše). Po dosažení zletilosti dítěte se však za osobu pečující považuje výlučně osoba, která byla do dosažení zletilosti dítěte pěstounem nebo poručníkem dítěte, a to po dobu, po kterou má nezaopatřené dítě nárok na příspěvek na úhradu potřeb dítěte podle § 47f odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí [viz § 4a písm. b) bod 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. Z toho jednoznačně vyplývá, že nárok na odměnu pěstouna nemůže mít po dosažení zletilosti dítěte žádná osoba, která nebyla ke dni dosažení zletilosti pěstounem nebo poručníkem dítěte, neboť tato osoba není považována za osobu pečující. Nárok na odměnu pěstouna zůstává zachován i po dosažení zletilosti dítěte pouze osobě, která splní následující podmínky: 
 
a) Ke dni dosažení zletilosti dítěte bylo soudem pravomocně rozhodnuto o svěření dítěte do pěstounské péče této osoby nebo o jmenování této osoby poručníkem dítěte, který je o dítě oprávněn a povinen osobně pečovat. 
 
b) Zletilé nezaopatřené dítě i nadále se svým bývalým pěstounem nebo poručníkem trvale žije a uhrazuje náklady na své potřeby. 
 
Související ustanovení: 

 § 4a - vymezení některých pojmů, § 47e - okruh dávek pěstounské péče, § 47f - příspěvek na úhradu potřeb dítěte, § 47i - odměna pěstouna, § 47p - vznik nároku na dávku pěstounské péče a na její výplatu 

Související předpisy: 

 § 30, § 37, § 935, § 936, § 937, § 959, § 969, § 970 obč. zák. 

 § 47s 

Přechod nároku na dávku pěstounské péče 

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K § 47s 
 
	Přiznané dávky pěstounské péče ani nárok na dávky pěstounské péče se po úmrtí oprávněné osoby nestávají součástí pozůstalosti (jmění zůstavitele), ve smyslu § 1475 obč. zák. nepřecházejí na dědice, kteří jsou ze zákona nebo ze závěti povoláni k dědictví po zesnulé oprávněné osobě. Nárok na dávky pěstounské péče po zesnulé oprávněné osobě přechází ve speciálním zákonném režimu na osoby blízké, a to v posloupnosti, která je stanovena v § 47s odst. 2 a 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. V případě, že ke dni úmrtí oprávněné osoby byl uplatněn nárok na dávky pěstounské péče (tj. byla podána žádost o jejich přiznání), ale dosud nebylo rozhodnuto o přiznání dávek pěstounské péče, vstupují do správního řízení před krajskou pobočkou Úřadu práce a nabývají nárok na splatné dávky pěstounské péče ke dni úmrtí oprávněné osoby postupně 
 
1) manželka nebo manžel (a obdobně též registrovaný partner nebo partnerka), 
 
2) děti oprávněné osoby, 
 
3) rodiče oprávněné osoby, 
 
4) osoby pečující, 
pokud v době smrti žili s oprávněnou osobou v domácnosti. Podmínka domácnosti se nevztahuje pouze na děti s nárokem na sirotčí důchod po zesnulé oprávněné osobě. Ve stejném pořadí nabývají osoby blízké, spolužijící se zesnulou oprávněnou osobou, také nárok na výplatu již přiznaných a splatných dávek pěstounské péče, které ke dni smrti oprávněné osobě dosud nebyly vyplaceny k rukám oprávněné osoby nebo na její účet. 

Související ustanovení: 

 § 47p - vznik nároku na dávku pěstounské péče a na její výplatu 

Související předpisy: 

 § 1475 obč. zák. 

 § 47t 

Způsob výplaty dávek pěstounské péče 

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K § 47t 
 
	Dávky pěstounské péče se podle zákona vyplácejí měsíčně pozadu. Konkrétně to znamená, že opakované dávky pěstounské péče (příspěvek na úhradu potřeb dítěte a odměna pěstouna) se musí vyplatit nejpozději do konce kalendářního měsíce, který následuje po měsíci, za který opakované dávky náleží. Např. odměna pěstouna a příspěvek na úhradu potřeb dítěte, které náleží příjemci za měsíc únor, se vyplatí nejpozději do konce března. Jednorázové dávky pěstounské péče (příspěvek při ukončení pěstounské péče, příspěvek při převzetí dítěte, příspěvek na zakoupení osobního motorového vozidla) je nutno příjemci dávky vyplatit do konce kalendářního měsíce, který následuje po měsíci, ve kterém bylo krajskou pobočkou Úřadu práce rozhodnuto o přiznání jednorázové dávky. 

	Pokud jde o formu výplaty dávky, podle platného znění zákona jsou možné pouze dva způsoby výplaty dávek pěstounské péče, a to buď na určený účet příjemce dávky u peněžního ústavu, anebo prostřednictvím poštovní poukázky. Příjemce dávky je kdykoliv oprávněn požádat o změnu způsobu výplaty dávky, případně změnit určení platebního účtu, na který mají být dávky pěstounské péče převáděny. Změna se provede od následujícího kalendářního měsíce poté, kdy příjemce dávky o změnu výplaty požádal. 

	Zákonem je vyloučeno vyplácení dávek pěstounské péče do ciziny, a to v souladu se základním požadavkem zákona, podle kterého musí mít oprávněná osoba bydliště na území České republiky (viz komentář k § 47o). 

Související ustanovení: 

 § 47f - příspěvek na úhradu potřeb dítěte, § 47h - příspěvek při ukončení pěstounské péče, § 47i - odměna pěstouna, § 47l - příspěvek při převzetí dítěte, § 47m - příspěvek na zakoupení osobního motorového vozidla, § 47o - okruh oprávněných osob 

 § 47u 

Příjemce a zvláštní příjemce dávky pěstounské péče 

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K § 47u 
 
	V případě, že oprávněnou osobou z hlediska nároku na dávku pěstounské péče je nezletilá osoba (tj. dítě mladší 18 let), nelze dávku vyplatit přímo nezletilé oprávněné osobě, ale namísto ní je příjemcem jiná fyzická osoba odpovědná za výchovu dítěte, v jejíž péči se dítě na základě rozhodnutí soudu nachází (pěstoun, osobně pečující poručník, budoucí pěstoun, budoucí poručník). Tato situace, tj. výplata dávky náležející nezletilému dítěti k rukám jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte, přichází v úvahu pouze v případě příspěvku na úhradu potřeb dítěte. Pokud nezaopatřenému dítěti náleží příspěvek na úhradu potřeb i po dosažení zletilosti v souladu s § 47f odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, je příjemcem příspěvku již samotné zletilé nezaopatřené dítě a záleží na jeho rozhodnutí, jakým způsobem si nechá příspěvek na úhradu potřeb od krajské pobočky Úřadu práce vyplácet. 

	Z hlediska určení příjemce příspěvku na úhradu potřeb dítěte se může zdát problematickou situace, kdy dítě přechází z péče pěstouna do péče jiné osoby pečující nebo do péče jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte, a to s ohledem na princip zpětné výplaty dávek pěstounské péče (viz komentář k § 47t). Může se jednat např. o situaci, v níž je dítě z péče pěstouna na přechodnou dobu předáno do péče „běžného“ pěstouna nebo do péče budoucích osvojitelů apod. Obdobně může nastat také situace, kdy se dítě z péče pěstouna vrací ke svým biologickým rodičům, kteří jsou jeho zákonnými zástupci. Při posuzování otázky výplaty příspěvku na úhradu potřeb dítěte za kalendářní měsíc, ve kterém došlo k předání dítěte z péče osoby pečující nebo osoby v evidenci do péče jiné osoby, je třeba vycházet ze skutečnosti, že v souladu s § 47f odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je příspěvek na úhradu potřeb dítěte nárokem a příjmem nezletilého nezaopatřeného dítěte, které bylo svěřeno do péče vykonávané osobou pečující nebo osobou v evidenci. Podle obecné úpravy příjemce dávky pěstounské péče v § 47u odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí platí, že namísto nezletilé oprávněné osoby je příjemcem dávky pěstounské péče jiná fyzická osoba, které bylo dítě svěřeno do péče rozhodnutím příslušného orgánu (soudu). Pro výplatu příspěvku na úhradu potřeb dítěte, který náleží nezletilému nezaopatřenému dítěti, je pak zakotvena zvláštní úprava v § 47f odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, na jejímž základě se příspěvek vyplácí osobě pečující. 

	Vzhledem k tomu, že příspěvek na úhradu potřeb dítěte je nárokem a příjmem nezletilého dítěte, musí výplata příspěvku zásadně sledovat to, která osoba pečující má nezletilé dítě ve své péči v kalendářním měsíci, ve kterém se dávka vyplácí. Příspěvek na úhradu potřeb dítěte je tak třeba vyplatit k rukám osoby pečující nebo osoby v evidenci, která má dítě v péči v době výplaty dávky. Jelikož se příspěvek na úhradu potřeb dítěte vyplácí měsíčně pozadu, tj. po uplynutí kalendářního měsíce, za který příspěvek náleží (§ 47t odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), může dojít k situaci, že příspěvek bude vyplacen k rukám jiné osoby pečující nebo osoby v evidenci, než která zajišťovala péči o dítě v kalendářním měsíci, za který příspěvek na úhradu potřeb dítěte náleží. 

	Jestliže se dítě předává z péče osoby pečující nebo osoby v evidenci, avšak nikoliv do péče jiné osoby pečující nebo osoby v evidenci, ale do péče jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte (péče jiné osoby dle § 953 obč. zák., péče budoucích osvojitelů), uplatní se v takovém případě zvláštní úprava o výplatě příspěvku osobě pečující podle § 47f odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a příspěvek bude vyplacen té osobě pečující nebo osobě v evidenci, která zajišťovala péči o dítě před jeho předáním do péče jiné osobě odpovědné za výchovu dítěte. Obdobný postup se vztahuje i na situaci, ve které je dítě z péče osoby pečující nebo osoby v evidenci předáno do péče rodičů jako zákonných zástupců dítěte. 

	V případě předání dítěte z péče osoby pečující nebo osoby v evidenci do péče zájemců o osvojení na základě rozhodnutí soudu o předání dítěte do péče před osvojením je navíc třeba zohlednit i skutečnost, že podle § 829 odst. 1 a 3 obč. zák. musí být dítě v péči budoucího osvojitele na jeho náklad a že po dobu výkonu péče před osvojením se pozastavuje vyživovací povinnost rodičů k dítěti. Výplata příspěvku na úhradu potřeb dítěte k rukám budoucího osvojitele by tak byla v rozporu s touto zákonnou úpravou. Obdobně v případě předání dítěte z péče osoby pečující nebo osoby v evidenci do péče rodiče je nutné přihlédnout k tomu, že účelem příspěvku na úhradu potřeb dítěte je suplovat dítěti výživné od rodičů s tím, že v kalendářním měsíci, za který dítěti náleží příspěvek na úhradu potřeb dítěte, přechází právo dítěte na výživné na stát v souladu s § 961 odst. 2 obč. zák. a rodiče jsou povinni výživné za tento měsíc uhradit na účet příslušné krajské pobočky Úřadu práce ČR. Proto by odporovalo smyslu této zákonné úpravy, jestliže by se zpětně vyplácený příspěvek na úhradu potřeb dítěte vyplatil k rukám rodiče, který má dítě již ve své péči v kalendářním měsíci, ve kterém se provádí výplata příspěvku. 

Související ustanovení: 

 § 4a - vymezení některých pojmů, § 47f - příspěvek na úhradu potřeb dítěte, § 47t - způsob výplaty dávek pěstounské péče 

Související předpisy: 

 § 829, § 953, § 921, § 961 obč. zák. 

 § 47v 

Řízení o dávkách pěstounské péče 

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K § 47v 
 
	Řízení o přiznání dávek pěstounské péče má povahu správního řízení, které se zahajuje výlučně na žádost oprávněné osoby nebo jejího zástupce. V souladu s § 47v odst. 2 a § 60 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí musí být žádost o přiznání dávky vždy podána v písemné formě, a to výhradně na tiskopise předepsaném Ministerstvem práce a sociálních věcí. 

	O dávkách pěstounské péče rozhoduje a tyto dávky vyplácí krajská pobočka Úřadu práce ČR, která je na základě § 61 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí příslušná podle místa trvalého pobytu osoby pečující a osoby v evidenci. Pokud jde o nezaopatřené dítě, které má i po dosažení zletilosti nárok na příspěvek na úhradu potřeb dítěte, anebo o zletilé dítě, které má po skončení nezaopatřenosti nárok na příspěvek při ukončení pěstounské péče, řídí se místní příslušnost krajské pobočky Úřadu práce místem trvalého pobytu této zletilé oprávněné osoby. Speciálně je pak upravena místní příslušnost krajské pobočky Úřadu práce pro případ žadatele o dávky pěstounské péče, který je cizincem nebo rodinným příslušníkem cizince, jemuž vyplývá nárok na sociální výhody z přímo použitelného předpisu Evropské unie (nařízení Evropského parlamentu a Rady EU č. 492/2011) podle § 47o odst. 1 písm. h) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, neboť pro tohoto žadatele neplatí podmínka bydliště na území České republiky. Proto je u tohoto žadatele odvozena místní příslušnost krajské pobočky Úřadu práce České republiky od sídla jeho zaměstnavatele nebo od místa jeho podnikání na území České republiky. 

	Žádost o přiznání dávky pěstounské péče může žadatel podat na předepsaném tiskopise na kterémkoli kontaktním pracovišti krajské pobočky Úřadu práce. K žádosti je třeba doložit údaje a dokumenty podle § 47w zák. o soc.-práv. ochraně dětí, které jsou potřebné pro rozhodnutí o nároku na příslušnou dávku, zejména skutečnosti prokazující nezaopatřenost dítěte, rozhodnutí soudu o svěření dítěte do péče osoby pečující, rozhodnutí krajského úřadu o zařazení žadatele do evidence osob, které mohou vykonávat pěstounskou péči na přechodnou dobu, nebo doklad prokazující stupeň závislosti svěřeného dítěte na pomoci jiné fyzické osoby). Krajská pobočka Úřadu práce musí o podané žádosti vždy vydat rozhodnutí, a to i v případě, že žádosti v plném rozsahu vyhoví. 

	Jak již bylo uvedeno ve výkladu k § 47k zák. o soc.-práv. ochraně dětí, odměna pěstouna se pro účely daně z příjmů fyzických osob, pojistného na sociální zabezpečení a pojistného na veřejné zdravotní pojištění považuje za příjem ze závislé činnosti. Krajská pobočka Úřadu práce je tedy povinna z odměny pěstouna srážet a odvádět daň z příjmů a příslušné odvody na sociální zabezpečení a zdravotní pojištění. Pokud má osoba pečující nebo osoba v evidenci další souběžné příjmy, které se zdaňují podle zákona č. 586/1992 Sb., podává daňové přiznání k dani z příjmů sama. Úřad práce je povinen pro účely podání daňového přiznání vydat potvrzení o zdanitelných příjmech. Za předpokladu, že osoba pečující nebo osoba v evidenci nemá jiný zdaňovaný příjem, může podepsat na krajské pobočce Úřadu práce prohlášení k dani a o podání daňového přiznání za příslušný rok může požádat Úřad práce. V takovém případě bude osoba pečující nebo osoba v evidenci povinna také doložit potřebné doklady, zejména bude-li uplatňovat odpočty podle § 15 zákona č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů, případně slevy na dani podle § 35ba a § 35c téhož zákona. Úřad práce je povinen na žádost pěstouna prohlášení poplatníka daně z příjmů vždy přijmout a na základě doložených dokumentů provést zúčtování daně včetně daňových slev a bonusů. 

Související ustanovení: 

 § 47k - posuzování odměny pěstouna pro účely daně z příjmů a některých druhů pojištění, § 47o - okruh oprávněných osob, § 47w - náležitosti žádosti, § 60 - požadavky na formu žádosti, § 61 - místní příslušnost 

Související předpisy: 

 § 2 zák. č. 73/2011 Sb., o Úřadu práce České republiky a o změně souvisejících zákonů, 

 § 15, § 35ba, § 35c zák. č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů 

 § 47w 

Náležitosti žádosti 

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K § 47w 
 
	Viz komentář k § 47v. 

 § 47x 

Odvolání

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K § 47x 
 
	O případném odvolání proti rozhodnutí krajské pobočky Úřadu práce o dávkách pěstounské péče rozhoduje Ministerstvo práce a sociálních věcí jako nadřízený správní orgán v souladu s § 89 odst. 1 spr. řádu. Odvolání jsou účastníky řízení podávána zejména proti rozhodnutím krajské pobočky Úřadu práce o nepřiznání dávky pěstounské péče, o odejmutí dávky, snížení dávky, zastavení výplaty dávky, o stanovení povinnosti vrátit přeplatek na dávce nebo o ustanovení zvláštního příjemce dávky. V souladu s § 47x zák. o soc.-práv. ochraně dětí jsou všechna rozhodnutí o dávkách pěstounské péče předběžně vykonatelná, jelikož přímo ze zákona je vyloučen odkladný účinek odvolání (viz též § § 85 odst. 1 spr. řádu). Rozhodnutí se tak stává vykonatelným dnem oznámení (doručení) rozhodnutí účastníkovi řízení. Vzhledem k tomu je také možné dávky pěstounské péče vyplatit příjemci již před nabytím právní moci rozhodnutí. Krajská pobočka Úřadu práce připraví dávky pěstounské péče k výplatě hned po vydání rozhodnutí o přiznání dávky, přičemž vydáním rozhodnutí se podle § 71 odst. 1 písm. a) spr. řádu rozumí předání stejnopisu písemného vyhotovení rozhodnutí k doručení (k poštovní přepravě). 

Související ustanovení: 

 § 64 - zvláštní úprava ke správnímu řízení na úseku sociálně-právní ochrany dětí 

Související předpisy: 

 § 71, § 85, § 89 spr. řádu, 

 § 1 zák. č. 73/2011 Sb., o Úřadu práce České republiky a o změně souvisejících zákonů 

 § 47y 

Povinnosti příjemce a žadatele o dávku 

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K § 47y 
 
	Příjemce dávky pěstounské péče a žadatel o dávku jsou povinni ohlásit příslušné krajské pobočce Úřadu práce ve lhůtě do 8 dnů změny skutečností, které jsou rozhodné pro trvání nároku na dávku, její výši nebo výplatu. Osoba pečující a osoba v evidenci je tedy povinna ohlásit zejména změny v místě trvalého pobytu či bydliště na území České republiky, přijetí dalšího dítěte do péče nebo naopak ukončení pěstounské péče nebo poručenství, skončení nezaopatřenosti dítěte atd. Pokud v důsledku nesplnění ohlašovací povinnosti podle § 47y zák. o soc.-práv. ochraně dětí nebo v důsledku opožděného splnění ohlašovací povinnosti dojde k neoprávněné výplatě dávky nebo k výplatě dávky v nesprávné výši, vznikne přeplatek na dávce pěstounské péče podle § 47z zák. o soc.-práv. ochraně dětí, který je příjemce dávky povinen vrátit. Obdobně má příjemce dávky nebo žadatel o dávku povinnost vyhovět výzvě krajské pobočky Úřadu práce a v osmidenní lhůtě jí sdělit nebo osvědčit rozhodné skutečnosti, s možností udělení sankce v podobě zastavení výplaty dávky, odejmutí dávky nebo nepřiznání dávky v případě porušení zákonné povinnosti ke sdělení požadovaných údajů. 

Související ustanovení: 

 § 47z - přeplatky 

 § 47z 

Přeplatky

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K § 47z 
	Předpokladem pro vznik povinnosti příjemce dávky vrátit přeplatek na dávce pěstounské péče, který vznikl v důsledku neoprávněné výplaty dávky nebo výplaty dávky v nesprávné výši, je skutečnost, že 
 
- příjemce dávky vznik přeplatku úmyslně nebo z nedbalosti zavinil, zejména tím, že řádně a včas nesplnil svoji ohlašovací povinnost vůči krajské pobočce Úřadu práce, anebo tím, že v žádosti o dávku uvedl nesprávné nebo neúplné údaje, 
 
- příjemce dávky vznik přeplatku sice nezavinil, avšak musel si být vědom toho, že mu dávka byla vyplacena neprávem nebo v nesprávné výši, zejména jedná-li se o větší částku přeplatku. Příkladem lze uvést situaci, kdy krajská pobočka Úřadu práce omylem vyplatí budoucímu pěstounovi dávky pěstounské péče již za měsíc únor, ačkoliv rozhodnutí soudu o dočasném svěření dítěte do péče zájemce o pěstounskou péči se stalo vykonatelným až v březnu. Příjemci dávky je prokazatelně známo datum, kdy se rozhodnutí soudu o svěření dítěte do předpěstounské péče stalo vykonatelným, a proto nemohl být v dobré víře o tom, že mu dávka za měsíc únor náleží, a musel naopak předpokládat, že mu tato dávka byla vyplacena neprávem. 
	Pokud vznikne přeplatek na dávce odměny pěstouna, ze které se provádí odvody záloh na daň z příjmů fyzických osob a odvody pojistného na sociální zabezpečení a na veřejné zdravotní pojištění, stanoví krajská pobočka Úřadu práce výši přeplatku v částce, v jaké byla příjemci odměna pěstouna skutečně vyplacena, tj. v částce odpovídající "čisté" výši odměny pěstouna. Co se týče odvedené zálohy na daň z příjmů, Úřad práce jako plátce daně bude postupovat v souladu se zákonem č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů, kdy podle § 38i odst. 1 věta druhá zákona o daních z příjmů platí, že pokud plátce daně srazil poplatníkovi zálohy v běžném zdaňovacím období vyšší, než měl, vrátí poplatníkovi vzniklý přeplatek na zálohách v následujícím měsíci, nejpozději do 15. února následujícího roku. O vrácený přeplatek daně nebo zálohy sníží plátce daně nejbližší odvod záloh správci daně. 
 
	Z výše uvedeného vyplývá pro postup Úřadu práce ve věci přeplatku na odměně pěstouna následující: 
 
a) a. Úřad práce nemůže vymáhat přeplatek na odměně pěstouna včetně zálohy na daň z příjmů. 
 
b) b. Úřad práce jako plátce daně po zjištění, že odměna pěstouna nenáležela, vyčíslí přeplatek v čisté výši (po odečtení pojištění a zálohy na daň). 
 
c) c. Úřad práce jako plátce daně v následujícím měsíci sníží celkové odvody správci daně o dříve uhrazenou zálohu za období, kdy odměna pěstouna byla vyplacena, avšak nenáležela. 
 
d) d. Záloha sražená za období, kdy odměna pěstouna nenáležela, se oprávněné osobě nevrací, neboť jí odměna pěstouna nenáležela vůbec. 
 
	O povinnosti příjemce dávky vrátit přeplatek musí krajská pobočka Úřadu práce vydat správní rozhodnutí, ledaže příjemce dávky přeplatek na dávce sám dobrovolně vrátil již před vydáním rozhodnutí. Prvostupňové rozhodnutí krajské pobočky Úřadu práce je samozřejmě přezkoumatelné v rámci odvolacího řízení. 

Související ustanovení: 

 § 47y - povinnosti příjemce a žadatele o dávku 

Související předpisy: 

zák. č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů 

 § 47za 

Povinnost sdělovat údaje 

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K § 47za 
 
	Zákon stanoví širokou a bezvýjimečnou povinnost pro všechny státní orgány (orgány státní správy i samosprávy) i pro všechny fyzické a právnické osoby, aby na výzvu krajské pobočky Úřadu práce nebo na požádání samotného žadatele o dávku sdělily bezplatně údaje rozhodné pro posouzení nároku na dávku pěstounské péče, její výši nebo výplatu. Bezplatnost sdělení požadovaných údajů se netýká pouze sdělení údajů o zdravotním stavu, za které lze požadovat úhradu ve výši, která je stanovena cenovým předpisem Ministerstva zdravotnictví o maximálních cenách za specifické zdravotní výkony pro příslušný kalendářní rok. To je v souladu s úpravou § 15 odst. 14 zákona č. 48/1997 Sb., o veřejném zdravotním pojištění, podle kterého se ze zdravotního pojištění nehradí vyšetření, prohlídky a jiné výkony provedené v osobním zájmu a na žádost fyzických osob nebo v zájmu a na žádost právnických osob, jejichž cílem není zachovat nebo zlepšit zdravotní stav pojištěnce. Hrazené služby dále nezahrnují vyšetření, prohlídky, léčivé přípravky, potraviny pro zvláštní lékařské účely a zdravotnické prostředky a jiné zdravotní výkony provedené na dožádání soudu, státního zastupitelství, orgánů státní správy a orgánů Policie České republiky; úhradu zdravotních služeb poskytne v těchto případech zdravotnickému zařízení orgán, pro který se zdravotní služby provádějí. 

	Je třeba zdůraznit, že dožádání krajské pobočky Úřadu práce adresované jinému státnímu orgánu nebo fyzické či právnické osobě se může týkat výlučně sdělení údajů, které má dožádaný orgán nebo osoba k dispozici. Naopak předmětem dožádání ze strany krajské pobočky Úřadu práce nemůže být žádost o provedení jiných úkonů, než je sdělení rozhodných údajů, např. žádost o provedení šetření v místě bydliště žadatele o dávku nebo příjemce dávky. Např. v případě, že by krajská pobočka Úřadu práce dožádala obecní úřad obce s rozšířenou působností jako orgánu sociálně-právní ochrany dětí o provedení šetření v rodině za účelem posouzení nároku na dávku nebo stanovení výše dávky, bylo by nutné takové dožádání odmítnout z důvodu rozporu s právními předpisy podle § 13 odst. 4 věta první spr. řádu. Je také nutné připomenout, že krajské pobočky Úřadu práce mají při výkonu agendy dávek pěstounské péče postavení orgánu sociálně-právní ochrany dětí podle § 4 odst. 1 písm. f) zákona. Na základě § 51 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí obecně platí, že orgány sociálně-právní ochrany dětí jsou povinny sdělovat si navzájem údaje z evidence a spisové dokumentace, které vedou, a to v rozsahu nezbytném pro potřeby těchto orgánů. Z toho vyplývá, že krajské pobočky Úřadu práce a ostatní orgány sociálně-právní ochrany dětí se mohou vzájemně žádat o sdělení jakýchkoliv údajů potřebných pro výkon jejich působnosti, což znamená, že krajské pobočky Úřadu práce tak mohou žádat údaje nezbytné pro agendu dávek pěstounské péče, a to i mimo správní řízení. 

Související ustanovení: 

 § 53 odst. 1 - povinnosti státních orgánů, dalších právnických a fyzických osob a pověřených osob 

Související předpisy: 

 § 13 spr. řádu, 

 § 15 zák. č. 48/1997 Sb., o veřejném zdravotním pojištění 

ČÁST ŠESTÁ 

POSKYTOVÁNÍ SOCIÁLNĚ-PRÁVNÍ OCHRANY POVĚŘENÝMI OSOBAMI 

	Část šestá pod ne zcela vhodným názvem „Poskytování sociálně-právní ochrany pověřenými osobami“ obsahuje úpravu vydávání veřejnoprávního oprávnění k poskytování vymezených druhů sociálních služeb (jejich základních činností) veřejnosti, obecných podmínek poskytování těchto služeb a kontroly poskytování služeb, k němuž bylo takové oprávnění správním orgánem vydáno. V rámci podmínek pro vydání oprávnění k poskytování tímto zákonem regulovaných služeb jsou standardním způsobem stanoveny kvalifikační předpoklady pracovníků, kteří mají vymezené služby přímo poskytovat, materiálně technické podmínky pro poskytování služeb apod. V návaznosti na vydání oprávnění k poskytování služeb (tedy „pověření“) jsou pak upraveny některé další povinnosti poskytovatele (tj. „pověřené osoby“) v oblasti ohlašování změn rozhodných pro vydání pověření, povinnost uzavření soukromoprávního pojištění odpovědnosti atd. V závěrečném ustanovení je pak upraveno zrušení oprávnění k poskytování služeb (tj. „odnětí pověření“). Úprava je obdobou registrace sociálních služeb. 

 § 48 

Výkon sociálně-právní ochrany pověřenými osobami 

Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Významným způsobem mohou péči o děti nebo jejich výchovu ovlivňovat občanská sdružení, nadace, církve apod. Návrh zákona proto počítá s velmi širokou účastí jiných subjektů než státních orgánů v sociálně-právní ochraně, pokud jim k takové činnosti vydá [krajský úřad] (případně též [komise pro sociálně-právní ochranu dětí]) pověření. Jestliže uvedené subjekty takové pověření získají, mohou vykonávat řadu činností, včetně zřizování zařízení sociálně-právní ochrany. S ohledem na závažnost některých částí sociálně-právní ochrany, a v zájmu ochrany dítěte, zůstanou některé činnosti vyhrazeny státu (jde například o možnost podávání návrhů soudu, zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče). 

	K zák. č. 134/2006 Sb.: Návrhem se vymezuje, co se rozumí činností uvedenou v § 48 odst. 2 písm. b) zákona, k jejímuž výkonu mohou být fyzické a právnické osoby pověřeny. Jedná se o činnost spočívající v ochraně dětí před sociálně patologickými jevy, tedy o činnost upravenou v ustanovení § 31 a § 32 zákona. Nově se vymezuje také činnost pověřených osob zahrnující kontakt se zájemci o osvojení dítěte nebo o svěření dítěte do pěstounské péče. Předpokládá se, že pověřená osoba má osoby vhodné stát se osvojiteli či pěstouny oznamovat obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností, ale řízení ve věci zprostředkování náhradní rodinné péče lze přitom zahájit pouze na žádost zájemců o osvojení nebo pěstounskou péči. Podle nové úpravy bude pověřeným osobám vedle vyhledávání osob vhodných stát se osvojiteli nebo pěstouny svěřeno rovněž poradenství pro zájemce o osvojení či pěstounskou péči a pro osvojitele a pěstouny. V rámci poradenské pomoci pro potenciální osvojitele a pěstouny jim pověřené osoby budou poskytovat informace o zákonných podmínkách osvojení a pěstounské péče, o pravidlech zprostředkování náhradní rodinné péče, o tom, na který orgán sociálně-právní ochrany se mají zájemci o zprostředkování obrátit a jaké doklady mají předložit a podobně. Poradenská péče zajišťovaná pověřenými osobami nebude omezena pouze na budoucí osvojitele a pěstouny, ale bude zahrnovat rovněž pomoc osvojitelům a pěstounům. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: Upřesňuje se vymezení okruhu činností v oblasti sociálně-právní ochrany dětí, které mohou vykonávat fyzické nebo právnické osoby na základě pověření vydaného krajským úřadem. V návaznosti na úpravu dohod o výkonu pěstounské péče, které mohou osoby pečující o dítě uzavírat rovněž s pověřenými fyzickými nebo právnickými osobami, se upravuje možnost vydání pověření k uzavírání dohod o výkonu pěstounské péče a následně k poskytování výchovné a poradenské pomoci a ke sledování výkonu pěstounské péče na základě uzavřené dohody o výkonu pěstounské péče. Dále se nově formuluje možnost vydání pověření k zajišťování a provádění odborných příprav žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče a k poskytování odborného poradenství a pomoci jak žadatelům o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče, tak i osobám, které již dítě osvojily nebo přijaly do pěstounské péče. 

	Z výčtu činností pověřených osob se naopak vypouští podávání návrhů obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností ohledně fyzických osob, které by se mohly stát pěstouny v zařízeních pro výkon pěstounské péče, a to v důsledku zrušení zákonné úpravy tohoto typu zařízení sociálně-právní ochrany dětí. 

	Nově se stanoví podmínky pro odbornou způsobilost pracovnic/pracovníků pověřených osob pro poskytování sociálně-právní ochrany v případech, kdy tito zaměstnanci sice absolvovali určitou vysokoškolskou přípravu, avšak v oboru který nemá vztah k sociální činnosti. Upravují se také podmínky pro doplnění odborné způsobilosti v případech, kdy osoba odbornou způsobilost dosud nezískala. 

Přehled výkladu: 
 
I. Povaha „pověření“ k poskytování sociálních služeb v sociálně-právní ochraně dětí 
 
II. Některé základní zásady poskytování sociálních služeb na základě „pověření“ 
 
III. Druhy sociálních služeb 
 
IV. Zvláštní odborná způsobilost pracovníků sociálních služeb v náhradní rodinné péči 
K § 48 
 
I. Povaha „pověření“ k poskytování sociálních služeb v sociálně-právní ochraně dětí 
 
	Jak bylo uvedeno již ve výkladu k § 4 (část VI. Působnost dalších subjektů v sociálně-právní ochraně a část VII. Poskytování sociálně-právní ochrany mimo úřední činnost jako zvláštní druh sociálních služeb) a k § 38 (úvod), došlo v roce 1947 (s účinností od 1. 1. 1948) k plnému zestátnění výkonu sociálně-právní ochrany dětí, která byla do té doby vykonávána okresními péčemi o mládež jakožto dobrovolnými spolky, byť regulovanými směrnicemi Ministerstva sociální péče, a to na základě „pověření“ místně příslušného soudu. Institut „pověření“ v důsledku této historické reminiscence může proto svádět k dojmu, že jeho zavedení s účinností od r. 2000 představuje určitý návrat před r. 1947, tedy že se tu dovoluje přenést výkon veřejné správy na nestátní subjekty. To je první z poněkud mylných pohledů na povahu pověření k výkonu sociálně-právní ochrany, tím spíše, že historické pověření soudu přenášelo na tehdejší spolky nikoli nějaké oprávnění poskytovat sociální služby či poradenství potřebným (což tyto spolky samozřejmě na dobrovolné bázi plnily bez ohledu na soudní „pověření“), ale okresní péče o mládež byly pověřovány výkonem hromadného veřejného poručenství a dozorem nad dětmi v cizí péči, tedy veřejnoprávními úkoly, které předmětem dnešního „pověření“ být vůbec nemohou a může je vykonávat pouze orgán sociálně-právní ochrany dětí. Charakter pověření k výkonu veřejné správy stávající úprava až na dvě malé výjimky nikdy nemá. Těmito výjimkami jsou zaprvé vrchnostenské pravomoci rozhodovat o jiných právních věcech, vyplývajících z poměrů soukromého práva, přiznané zákonem řediteli zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc v některých otázkách, jde-li o svěřence umístěné do zařízení proti vůli rodičů soudním rozhodnutím [§ 42 odst. 7 písm. b), § 42a odst. 3 písm. a) bod 1, 2, 4 a 6 a zejména odst. 4, § 42b odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí] a za druhé působnost pověřené osoby při uzavírání dohody o výkonu pěstounské péče, vzhledem k tomu, že tato smlouva o poskytnutí sociální služby je zcela nevhodně pojímána jako veřejnoprávní smlouva (§ 47b odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a souv.), což znamená, že agenda spojená s jejím uzavíráním má povahu správní činnosti (nikoliv pak agenda spojená s jejím plněním - neboť jejím předmětem je především poskytování specifických odborných sociálních služeb v náhradní rodinné péči, které samozřejmě nelze považovat za správní činnost). 

	Další přístup, jehož prvky bylo možno nalézt i v metodické činnosti Ministerstva práce a sociálních věcí před rokem 2012, pak konstruoval jakousi univerzální povahu pověření, z níž by vyplývalo, že jakákoli činnost jakéhokoli subjektu, jakmile vykazuje znaky některé z činností uvedených ve zdejším ustanovení v odst. 2, resp. v ustanoveních, na něž odkazuje, vyžaduje ke své realizaci vždy pověření k výkonu sociálně-právní ochrany bez ohledu na to, v jakém právním rámci je vykonávána. K takovému výkladu svádí i sama ne zcela šťastně formulovaná důvodová zpráva ("významným způsobem mohou péči o děti nebo jejich výchovu ovlivňovat ... pokud jim k takové činnosti vydá pověření"). I to je pohled ve své podstatě chybný, neboť při svém extenzivním pojetí, které by s odkazem na velmi široce v § 1 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí vymezenou "ochranu dítěte" příliš rozšiřovalo i samotný pojem sociálně-právní ochrany, by byl v rozporu s principem občanské svobody. Tedy s principem, že člověk může činit vše, co zákon nezakazuje. 

	Avšak i o úroveň níže by takové příliš extenzivní pojetí bylo v rozporu s § 1 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, podle něhož jsou nedotčeny jiné právní předpisy, pakliže rovněž upravují ochranu práv a oprávněných zájmů dítěte. Lze zmínit např. účast dítěte v různých dobrovolných spolcích a účast na jejich aktivitách, jako např. ve spolcích tělovýchovných, ve sdruženích dětí a mládeže, kroužcích pro trávení volného času apod., kde se nejen realizuje právo dítěte na příznivý vývoj [srov. § 1 odst. 1 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí], ale aktivity těchto subjektů v sobě často zahrnují i prvky sociálně-výchovné činnosti (srov. § 41 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) a umožňují i dětem ze sociálně znevýhodněného prostředí či s handicapem úspěšnou socializaci (srov. např. § 31 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Přesto není nejmenších pochyb, že k těmto dobrovolným činnostem ze samé jejich povahy žádné veřejnoprávní pověření ve smyslu zákona o sociálně-právní ochraně-dětí není třeba. Podobně pak není pochyb, že jak činnost škol, tak dalších účelových školských zařízení, včetně školských zařízení poradenských či zařízení preventivně výchovné péče apod., má zcela jasné prvky sociálně-výchovné činnosti, jakož i prvky odborného poradenství pro péči o děti, a přesto ke své činnosti rovněž žádné pověření ve smyslu zákona o sociálně-právní ochraně dětí poskytovatelé takových služeb nepotřebují. To samé pak musí platit i pro další služby, poskytované na základě jiných předpisů, např. podle živnostenského zákona, tak v první řadě pro služby sociální podle zákona o sociálních službách, byť právě v jejich případě se v minulosti doporučovalo vedle registrace takové služby též vydání pověření k výkonu sociálně-právní ochrany, což povahu pověření k výkonu sociálně-právní ochrany zatemňovalo. 

	Pověření k výkonu sociálně-právní ochrany dětí je ovšem pouze zvláštním typem registrace specifických druhů sociálních služeb (služeb sociálně-právní ochrany), obdobným registraci sociálních služeb dle zákona o sociálních službách. Pověření tak představuje samostatnou úpravu veřejnoprávního oprávnění k výkonu určitých činností (v rozsahu „registrovaného druhu služby“, tedy v rozsahu pověření), která není současně ani živností (srov. § 3 odst. 3 živnostenského zákona), ani sociální službou, regulovanou zákonem o sociálních službách. Proto poskytování jednotlivých činností v rámci služby sociálně-právní ochrany nemůže nikdy současně být poskytováním sociální služby podle zákona o sociálních službách, službou v rámci provozu živnosti, zdravotní službou, službou školského zařízení atp. Srov. k tomu též výklad k § 4 odst. 2 (část VII. Poskytování sociálně-právní ochrany mimo úřední činnost jako zvláštní druh sociálních služeb). 

II. Některé základní zásady poskytování sociálních služeb na základě „pověření“ 
 
	Sociální služby sociálně-právní ochrany dětí mohou být pověřenými osobami poskytovány pouze za podmínek stanovených zákonem o sociálně-právní ochraně dětí, nestanovují-li zvláštní předpisy k tomu podmínky další. Tak např. další podmínky pro provoz výchovně rekreačních táborů, jakož i hygienické podmínky pro provoz zařízení sociálně výchovné činnosti a zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc upravuje zákon o ochraně veřejného zdraví a jeho prováděcí předpisy. Má-li poskytovatel pověření k poskytování sociálních služeb sociálně-právní ochrany podle § 48 a násl. zák. o soc.-práv. ochraně dětí, je zásadně povinen tyto služby poskytovat, jinak mu může být pověření odňato [srov. § 50 odst. 1 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. To vyplývá též ze skutečnosti, že na poskytnutí služeb v rozsahu pověření (tzn. v rozsahu základních činností vymezených pověřením) mají jak děti (srov. § 8 odst. 1 o soc.-práv. ochraně dětí), tak rodiče či další osoby odpovědné za výchovu (srov. § 9 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) vůči pověřené osobě právní nárok, nevyplývá-li ze zákona, okolností, nebo logiky věci jinak. 

	Neboť služby poskytované na základě tohoto zákona jsou sociálními službami, a to sociálními službami zvláštními, je vzhledem k nedostatečnosti soukromoprávní úpravy jejich poskytování v komentovaném zákoně nezbytné některé otázky řešit přiměřeně podle zákona o sociálních službách. Je tak nezbytné především užít úpravu smlouvy o poskytnutí sociální služby podle § 91 zák. o soc. službách, a to zejména pro možnost odmítnout poskytnutí služby. Ustanovení § 91 odst. 3 zák. o soc. službách umožnuje poskytovateli odmítnout poskytnutí služby, pokud 
 
a) neposkytuje službu, o kterou osoba žádá (např. by rodič žádal o přijetí dítěte k dobrovolnému pobytu pověřenou osobu, která má registrovány odborné služby v náhradní rodinné péči, a nikoli službu pobytovou, tedy zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc); 
 
b) nemá dostatečnou kapacitu k poskytnutí služby, o kterou osoba žádá; 
 
c) zdravotní stav osoby, která žádá o poskytnutí pobytové sociální služby, vylučuje poskytnutí takové sociální služby; tyto zdravotní stavy stanoví prováděcí právní předpis, jímž je § 36 prováděcí vyhlášky k zákonu o sociálních službách č. 505/2006 Sb.; jedná se o případy, že zdravotní stav osoby vyžaduje poskytnutí ústavní péče ve zdravotnickém zařízení nebo že osoba není schopna pobytu v zařízení sociálních služeb (tj. v zařízení sociálně-právní ochrany dětí) z důvodu akutní infekční nemoci nebo že chování osoby by z důvodu duševní poruchy závažným způsobem narušovalo kolektivní soužití; 
 
d) osobě, která žádá o poskytnutí sociální služby, vypověděl v době kratší než 6 měsíců před touto žádostí smlouvu o poskytnutí téže sociální služby z důvodu porušování povinností vyplývajících z této smlouvy. 
 
	V případě krizové intervence je třeba si však uvědomit, že zejména nedospělé dítě, tedy osoba mladší 14 let, má (i s přihlédnutím k formulaci § 8 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) právo na odpovídající pomoc a pověřená osoba mu je povinna takovou pomoc bezvýjimečně poskytnout, což je nepřekročitelnou zásadou zejména v případě přijetí dítěte ke krizovému pobytu do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc (srov. k tomu též vymezení předmětu činnosti tohoto druhu služby v § 42 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), kde možnost odmítnout službu poskytnout (tedy „neuzavřít smlouvu“) je velmi omezena. 

	Stejně tak platí ve vztahu k cílovým skupinám, jimž jsou jednotlivé druhy sociálních služeb sociálně-právní ochrany dětí určeny, tzn. vůči dětem a/nebo rodičům / jiným osobám odpovědným za výchovu, zásada, že základní sociální poradenství je základní činností při poskytování všech druhů sociálních služeb a že „poskytovatelé sociálních služeb jsou vždy povinni tuto činnost zajistit“ (srov. § 37 odst. 2 zák. o soc. službách). 

K odst. 1 a 3 
 
	Pověřené osoby poskytují sociálně-právní ochranu na základě rozhodnutí o pověření k výkonu takové činnosti. Nejsou přitom oprávněny vykonávat sociálně-právní ochranu v jiném rozsahu, než je uveden v odstavci 2, čímž se ovšem rozumí v jiném rozsahu, než ke kterému byly na základě své žádosti rozhodnutím příslušného orgánu pověřeny, přičemž nelze žádat o pověření a nelze vydat pověření k jiným činnostem, než jsou ony uvedené v odst. 2. Zároveň však v souladu s § 1 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí platí, že nejsou dotčeny jiné právní předpisy, pokud rovněž upravují ochranu práv a oprávněných zájmů dítěte - ty jsou pak vůči zákonu o sociálně-právní ochraně dětí v poměru speciality, což znamená, že k provozu činností podle těchto "zvláštních" zákonů rovněž není třeba pověření, byť by druhově šlo o činnosti obsahově totožné nebo se překrývající s činnostmi uvedenými v odst. 2 (typicky sociální služby podle zákona o sociálních službách). Obdobné ustanovení pro oblast registrace sociálních služeb obsahuje § 78 odst. 1 zák. o soc. službách. 

	Pokud odst. 2 taxativně vymezuje odkazy na jednotlivé druhy základních činností uvedené napříč zákonem, jejichž poskytováním lze vůbec někoho pověřit, pak význam odst. 3 spočívá v tom, že se zřetelně deklaruje, že k poskytování jiných činností v sociálně-právní ochraně nelze správním rozhodnutím pověřit nikoho, neboť se jedná o činnosti, které jsou předmětem nepřenositelné kompetence veřejné moci - v prvé řadě státu - a lze jejich výkonem pověřit, tj. jej přenést, pouze na územní samosprávné celky, tedy kraje a obce, v rámci přenesené působnosti. Důvodová zpráva uvádí demonstrativně, ale typově zcela jednoznačně, jaké kompetence to jsou - „podávání návrhů soudu“ (na nařízení předběžného opatření o předběžné úpravě poměrů dítěte) či „zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče“ ve smyslu tzv. párování, tj. vytipování konkrétních vhodných zájemců ke konkrétnímu dítěti. Ale jsou to i další oblasti, především kompetence na úseku správního řízení (ukládání povinností podle § 12 a výchovných opatření podle § 13 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) a oblast správního trestání. 

	Výkon činnosti, k níž je třeba pověření, bez takového pověření (pokud tu není jiné oprávnění k výkonu takové činnosti), jakož i exces z rozsahu pověření, je přestupkem podle § 59 odst. 1 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Zákon rovněž nepočítá s pověřením třetích osob k výkonu správních činností (s výše uvedenými dvěma drobnými výjimkami), tedy zejména těch, které by zasahovaly proti vůli dotčených osob do jejich soukromí; proto pověřená osoba ani její k tomu zmocněný zaměstnanec nemá žádné právo vynucovat si bez souhlasu oprávněných osob (nájemců, vlastníků, uživatelů) vstup do prostor, kde dítě žije (§ 52 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), pořizovat si v něm bez souhlasu dotčených osob audiovizuální a jiné podobné záznamy (§ 52 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), ani si vynucovat jakoukoli spolupráci ze strany dotčených osob (§ 53 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Tam, kde se taková spolupráce předpokládá, může být nesoučinnost dotčených osob pouze důvodem pro ukončení poskytování služeb (analogicky dle zákona o sociálních službách), nebo pro výpověď dohody o výkonu pěstounské péče [§ 47c odst. 2 písm. b) ve spojení s § 47a odst. 2 písm. g) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. Pokud by si však pracovník nějakého subjektu výše uvedené kompetence přisvojoval, tzn. vynucoval by si např. vstup do domácnosti klientů např. s odůvodněním, že je pověřen k výkonu sociálně-právní ochrany dětí, byly by dány předpoklady trestní odpovědnosti pro trestný čin přisvojení pravomoci úřadu ve smyslu § 328 tr. zákoníku ("kdo neoprávněně vykonává úkony, které jsou vyhrazeny orgánu státní správy, územní samosprávy, soudu nebo jinému orgánu veřejné moci, nebo kdo vykoná úkon, který může být vykonán jen z moci úřední orgánu státní správy, územní samosprávy, soudu nebo jiného orgánu veřejné moci"). 

III. Druhy sociálních služeb 
K odst. 2 
 
	Druhý odstavec stanovuje úplným výčtem celkem 11 druhů sociálních služeb sociálně-právní ochrany, resp. základní činnosti sociálně-právní ochrany, jejichž realizací mohou být fyzické nebo právnické osoby pověřeny. 

K odst. 2 písm. a) 
 
1. Depistáž 
 
	Prvním typem činnosti, uvedeným odkazem na § 10 odst. 1 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, je vyhledávání ohrožených dětí čili depistážní činnost. Jedná se tak o terénní formu činnosti jako základní formu sociální práce obecně, jejímž cílem je vyhledání potenciálního klienta v jeho přirozeném sociálním prostředí za účelem nabídnutí odpovídající služby. Pověření v uvedeném rozsahu je možno považovat za nadbytečné, neboť poskytovatel služeb takové oprávnění bezpochyby má i v případě, že k němu není explicitně pověřen, neboť bez depistáže jakákoli další sociální práce, zejména jde-li o terénní formu poskytování sociálních služeb, je jen stěží myslitelná, tzn., že jakýkoli další druh sociální služby v sobě depistáž ve smyslu jak vyhledávání dětí, tak však i dalších potenciálních uživatelů (rodičů, jiných osob odpovědných za výchovu, potenciálních zájemců o náhradní rodinnou péči) vždy logicky zahrnuje. Vyhledávání ohrožených dětí je v § 10 odst. 1 o soc.-práv. ochraně dětí uvedeno mezi kompetencemi obecního úřadu proto, že je tam současně v písm. g) explicitně uložena obecnímu úřadu povinnost oznamovat zjištěné ohrožené děti obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností, přičemž obecní úřad na základě zásady legality by takové oprávnění a povinnost jinak neměl (může činit jen to, co mu zákon výslovně ukládá). Zatímco pověřená osoba jako subjekt soukromého práva může činit vše, co zákon nezakazuje, tedy zajisté i provádět depistáž. Komentovaný typ pověření je z uvedených hledisek třeba považovat za zcela zbytečný. 

2. Sociálně aktivizační služby pro rodiny s dětmi I 
 
	Druhým typem činnosti podle komentovaného ustanovení je poradenská činnost v rozsahu § 11 odst. 1 písm. a) o soc.-práv. ochraně dětí, tedy pomoc rodičům při řešení výchovných nebo jiných problémů souvisejících s péčí o dítě. Tento druh služby se obsahově překrývá s podrobněji upravenými sociálně aktivizačními službami pro rodiny s dětmi ve smyslu § 65 zák. o soc. službách a navazujících předpisů. 

3. Odborné sociální poradenství a raná péče 
 
	Třetím typem činnosti podle komentovaného ustanovení je poradenská činnost v rozsahu § 11 odst. 1 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tedy poskytování nebo zprostředkování poradenství při výchově a vzdělávání dítěte a při péči o dítě zdravotně postižené. Tento druh služby se obsahově překrývá jednak podobně jako předchozí druh s podrobněji upravenými sociálně aktivizačními službami pro rodiny s dětmi ve smyslu § 65 zák. o soc. službách a navazujících předpisů, zejména pak se službami odborného sociálního poradenství podle § 37 zák. o soc. službách, jednak v rozsahu odborné pomoci při péči o dítě zdravotně postižené s podrobněji upravenou sociální službou rané péče ve smyslu § 54 zák. o soc. službách a navazujících předpisů. 

4. Osvětová činnost 
 
	Čtvrtým typem činnosti podle komentovaného ustanovení je poradenská činnost v rozsahu § 11 odst. 1 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tedy pořádání přednášek a kurzů zaměřených na řešení výchovných, sociálních a jiných problémů souvisejících s péčí o dítě a jeho výchovou. Rovněž tento typ pověření se obsahově překrývá s činnostmi, které mohou být oprávněně vykonávány v souladu s jinými právními předpisy, počínaje akreditovanými kurzy podle zákona o sociálních službách apod. V nejobecnější rovině pak je "mimoškolní výchova a vzdělávání, pořádání kurzů, školení, včetně lektorské činnosti" volnou živností, uvedenou v položce 72 přílohy č. 4 (živnosti volné) živnostenského zákona. Nejednalo-li by se o soustavnou činnost, která by naplňovala znaky podnikání, resp. živnosti, platí v souladu s principy občanské svobody, že pořádat určitý kurz může kdokoli kdykoli. 

5. Společné zásady k vydávání oprávnění k poskytování sociálních služeb 
 
	Pověření k výkonu činností podle komentovaného ustanovení bylo zpravidla vydáváno ke všem čtyřem činnostem v něm uvedeným, zřejmě i proto, že tyto činnosti jsou v ustanovení uvedeny slučovacím způsobem. Není však žádný důvod, aby žadatel nemohl požádat o pověření jen k jednomu či jen k některým z těchto čtyř činností, což ostatně předpokládá i závazný tiskopis žádosti (srov. § 60 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) o vydání pověření (zveřejněný pod odkazem <http://www.mpsv.cz/files/clanky/14236/zadost_vydani_povereni_210113.pdf> ; navštíveno 18. října 2013), vydaný MPSV, ve své části V. 

K odst. 2 písm. b) 
 
6. Sociálně aktivizační služby pro rodiny s dětmi II a terénní programy 
 
	Zdejší ustanovení velmi široce definuje oblast pověření výkonem činnosti, zaměřené na ochranu dětí před škodlivými vlivy a předcházení jejich vzniku. Teprve novelou č. 134/2006 Sb. došlo k určitému zpřesnění, a to odkazem na § 31 a 32 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tedy na péči o děti vyžadující zvýšenou pozornost. Jedná se o širokou škálu činností, jež v oblasti sociálních služeb zajišťují sociálně aktivizační služby pro rodiny s dětmi (§ 65 zák. o soc. službách), ale i další typy služeb, zejména služeb sociální prevence, počínajíc odborným sociálním poradenstvím (§ 37 zák. o soc. službách), dále především kontaktní centra (§ 59 zák. o soc. službách), nízkoprahová zařízení pro děti a mládež (§ 62 zák. o soc. službách) a terénní programy (§ 69 zák. o soc. službách), příp. i služby sociální rehabilitace (§ 70 zák. o soc. službách). 

	Z ustanovení samozřejmě nelze dovodit, že by bylo možno přenést na soukromý subjekt výkon veřejné správy ve smyslu sociální kurately, založené v § 31 odst. 2, 3 ve spojení s § 32 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Odkazem na § 31 a § 32 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je řečeno pouze toto: smyslem poskytování jednotlivých základních činností služeb, poskytovaných na základě pověření podle zdejšího ustanovení, je pomoc ohroženým dětem „při překonávání nepříznivých sociálních podmínek a výchovných vlivů, s cílem umožnit jim začlenění do společnosti, včetně začlenění pracovního“ (§ 31 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Jednotlivé základní činnost služeb, k jejichž poskytování je možno nějaký subjekt pověřit, pak vyplývají z § 32 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí (celkem 7 základních činností, počínaje „zaměřováním pozornosti na využívání volného času těchto dětí“ a konče „spoluprací se školami, pověřenými osobami, zájmovými sdruženími a dalšími subjekty“) a odst. z 2 (celkem 5 základních činností, počínaje „působením proti opakovaným poruchám v chování a jednání dětí se zvláštní pozorností věnovanou pachatelům trestné činnosti“ a konče „pomocí překonat problémy, které mohou vést k negativním projevům v chování dětí“; pro účely pověření se tu však jedná pouze o 4 základní činnosti z uvedených pěti, neboť nelze nikoho pověřit k „usměrňování péče o ohrožené děti podle programů péče o problémové skupiny dětí“, když tato činnost je zjevně výsostným výkonem veřejné správy). 

	Opět platí, co je uvedeno výše, že není žádný důvod, aby žadatel nemohl požádat o vydání pověření jen k jednomu či jen k některým z těchto celkem 11 základních druhů činností. Výše zmíněný tiskopis žádosti o vydání pověření zde však v části V. uvádí všechny činnosti, resp. dovoluje zaškrtnout jediné pole žádosti, odkazující na komentované ustanovení a na § 31 a § 32 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, proto v takovém případě bude nezbytné bližší vymezení provést v části VI. žádosti, případně v příloze k žádosti. 

	Některé z činností vymezených v § 32 odst. 1, 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí však potřebují určitý výklad, neboť ustanovení nejsou formulována pro potřeby poskytování služeb vhodným způsobem. Tak pod pojmem „zaměřování pozornosti“ podle § 32 odst. 2 písm. a) a b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí či pod pojmem „věnování pozornosti“ podle písm. d), popřípadě pod pojmem „sledování negativních projevů“ podle písm. c) nutno rozumět zcela nepochybně nejen pouhé monitorování uvedených jevů, ale též aktivní sociální práci s ohroženými dětmi a jejich rodinami spočívající v nabídce a poskytování výchovné, vzdělávací a aktivizační činnosti, sociálně terapeutických činností, ve zprostředkování kontaktu se společenským prostředím či v nabídce a poskytování pomoci při uplatňování práv, oprávněných zájmů a při obstarávání osobních záležitostí uživatelů služby apod., což ostatně implicitně vyplývá z § 32 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, plně aplikovatelného i v oblasti pověření k poskytování služeb sociálně-právní ochrany, který demonstrativním způsobem naznačuje možné podmínky a metody práce při realizaci uvedených činností. Zdůrazňuje se v něm osobní styk sociálního pracovníka s klienty, klade se důraz na volbu „prostředků působení na děti podle druhu a povahy poruchy“ a zdůrazňuje se terénní forma sociální práce „v prostředí, kde se dítě zpravidla zdržuje“. 

K odst. 2 písm. c) 
 
7. Zařízení odborného sociálního poradenství (manželské a rodinné poradny), 8. zařízení rané péče, 9. nízkoprahová zařízení pro děti a mládež, 10. pobytová zařízení krizové pomoci pro děti, 11. výchovně rekreační tábory 
 
	K obsahu pověření srov. komentář k § 39 až 43 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Rovněž zde platí, že obdobné služby poskytované zařízeními sociálně-právní ochrany, zejména zařízeními pro děti vyžadující okamžitou pomoc, mohou být na základě jiných právních předpisů poskytovány i v jiném právním režimu, zejm. pokud se týče pobytových služeb poskytovaných dětem na základě zák. č. 109/2002 Sb., popř. zák. o zdrav. službách. K otázce pojmové nepřípustnosti duplicit při poskytování služeb srov. výklad výše v části II. Některé základní zásady poskytování sociálních služeb na základě „pověření“. Je-li tak obsahem činnosti zařízení, zřizovaného podle jiných právních předpisů, podobná, či dokonce totožná činnost, kterou předpokládá tento zákon v rozsahu příslušného pověření, je současně pověření k výkonu sociálně-právní ochrany v takovém rozsahu nejen zbytečné, ale především by mělo být vyloučeno, ačkoli v praxi je hojně rozšířen nešvar vydávání pověření ke zřízení zařízení sociálně-právní ochrany, o něž žádá provozovatel zařízení k okamžiku podání žádosti již poskytujícího typově obdobné služby podle jiného právního předpisu. 

12. Odborné sociální služby v náhradní rodinné péči 
K odst. 1 písm. d) a f) 
 
	Jestliže v případě předchozích druhů sociálních služeb sociálně-právní ochrany dětí podle písm. a) až c) neplatí výlučnost pověření, neboť obsahově podobné činnosti lze vykonávat i v jiném právním režimu (např. na základě registrace sociální služby, provozu školského zařízení pro výkon ústavní výchovy apod.), když podle § 1 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nejsou dotčeny jiné právní předpisy, pokud také upravují ochranu práv a oprávněných zájmů dítěte, nebo se jedná dokonce o činnosti, které jsou „každému volné“, pak u činností, upravených v těchto ustanoveních, platí většinou spíše výlučnost pověření k poskytování služeb sociálně-právní ochrany dětí. To vyplývá jednak ze skutečnosti, kdy zákon o sociálně-právní ochraně dětí je výlučným předpisem, upravujícím zprostředkování náhradní rodinné péče, jakož i ze skutečnosti, že právě tento zákon též upravuje též odborné sociální služby v náhradní rodinné péči. 

	Obě ustanovení, tedy písm. d) i f), jsou od sebe neoddělitelná, neboť nelze nikoho pověřit pouze k uzavírání dohod o výkonu pěstounské péče podle písm. d), aniž by pověřený subjekt současně nebyl povinen zajišťovat odborné služby ve smyslu písm. f) a naopak. V písm. f) je uvedeno, že pomoc je poskytována osobě pečující, vzhledem k tomu, že písm. d) stanoví možnost uzavírat v rámci pověření obecně dohody o výkonu pěstounské péče (tedy i s osobami v evidenci), lze dovodit, že pověření se vztahuje na každou osobu, s níž pověřená osoba uzavřela dohodu o výkonu pěstounské péče, včetně pěstounů na přechodnou dobu. 

	K obsahu základních činností realizovaných v rámci tohoto typu pověření srov. komentář k § 47a a násl. a v rozsahu pověření k poskytování výchovné a poradenské péče osobám zajišťujícím náhradní rodinnou péči (tj. pěstounům) též § 4 prováděcí vyhlášky č. 473/2012 Sb., který vymezuje minimální rozsah poradenství při zajišťování této péče. 

K odst. 2 písm. e) 
 
	V případě pověření k zajišťování příprav žadatelů o náhradní rodinnou péči a k poskytování odborné poradenské pomoci těmto žadatelům platí, co je uvedeno o výlučnosti pověření výše. K obsahu tohoto typu pověření srov. komentář k § 11 odst. 2. 

K odst. 2 písm. g) a h) 
 
	Vyhledávání vhodných potenciálních osob, které by mohly vykonávat náhradní rodinnou péči, představuje především možnost realizovat činnosti spočívající v náborových kampaních apod. Vlastní realizace tohoto pověření bude tedy spočívat především v oslovení potenciálních pěstounů hromadně i individuálně a v předání základních informací těmto osobám o náhradní rodinné péči. To však může činit kdokoli, aniž by k takové činnosti nutně potřeboval pověření. Rozsah pověření k oznamování takových osob správnímu úřadu pak zcela postrádá význam, neboť aby se potenciální vhodná osoba stala žadatelem o zprostředkování náhradní rodinné péče, musí si sama podat žádost o zprostředkování ve smyslu § 20 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Rovněž tak speciální pověření ve smyslu písm. h) postrádá význam, neboť o dětech, kterým je třeba zajistit náhradní rodinnou péči, správní úřad ví na základě toho, že se jedná o děti, na něž byla obligatorně založena spisová dokumentace pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče podle § 21 odst. 1 věta druhá zák. o soc.-práv. ochraně dětí, nebo se jedná o děti, pro které je jejich stávající prostředí natolik ohrožující, že by mělo dojít k odnětí těchto dětí. V tomto případě je však aktivována všeobecná oznamovací povinnost podle § 10 odst. 3 a 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a správní úřad by se o těchto dětech měl dozvědět právě tímto způsobem. 

K odst. 4 
 
IV. Odborná způsobilost pracovníků sociálních služeb v náhradní rodinné péči 
 
	Zdejší ustanovení by systematicky patřilo do § 49a zák. o soc.-práv. ochraně dětí, upravujícího obecně odbornou způsobilost pracovníků pověřených osob, na nějž ostatně také odkazuje a vůči němuž představuje speciální úpravu. Z ustanovení vyplývá, že lidé, kteří se podílejí na přípravách žadatelů o náhradní rodinnou péči, popř. žadatelům poskytují poradenskou pomoc v souvislosti s přípravou na náhradní rodinnou péči, tedy především lektoři, pracovníci přímo poskytující poradenství apod., musí mít odbornou způsobilost podle § 49a zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Realizace příprav, popř. poskytovaní poradenství žadatelům o náhradní rodinnou péči (tzn. poradenství před přijetím dítěte) totiž není výkonem sociálně-právní ochrany dětí ve vlastním smyslu, neboť se tu neposkytuje žádná služba přímo konkrétnímu dítěti nebo ve vztahu ke konkrétnímu dítěti. Mohla by tak vzniknout pochybnost, zda se i na pracovníky těchto pověřených osob vztahuje zásada § 49a odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Zdejší ustanovení proto explicitně zakládá povinnost mít odbornou způsobilost pracovníkům i těchto pověřených osob. Pokud tuto způsobilost nemají, mohou ji získat náhradním způsobem, a to kombinací absolvování akreditovaných kurzů v předepsaném rozsahu, který je totožný s rozsahem podle § 49a odst. 2 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, a za druhé prokázáním dvou let praxe. V případě praxe však nestačí, tak jako u obecné náhradní odborné způsobilosti podle § 49a zák. o soc.-práv. ochraně dětí, praxe v oblasti péče o rodinu a dítě, ale musí jít o specifickou praxi v oblasti náhradní rodinné péče. Na rozdíl od obecné úpravy odborné způsobilosti však není blíže specifikováno, jaké nejnižší vzdělání současně tyto osoby musí mít. Vzhledem k tomu, že podle § 49a odst. 2 písm. d) bod 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí postačuje i pouhé základní vzdělání, je tento rozdíl bez významu. Teoreticky je však myslitelné náhradní získání odborné způsobilosti podle komentovaného ustanovení i osobou, která nemá ukončeno základní vzdělání ve smyslu § 54 školského zákona, tedy osobou, která úspěšně neukončila devátý, popřípadě desátý ročník základního vzdělávání. 

	Rozdílem mezi obecnou úpravou § 49a a komentovanou úpravou § 48 odst. 4 je v zásadě jen to, co je zde uvedeno ve větě druhé: v případě, že osoby nesplní podmínky uvedené ve větě první, jsou povinny prokázat praxi v oblasti náhradní rodinné péče v trvání nejméně 2 roky a absolvovat akreditované vzdělávací kurzy pro sociální pracovníky podle zákona o sociálních službách v rozsahu nejméně 200 hodin. V § 49a odst. 2 písm. d) je navíc umožněno získání odborné způsobilosti náhradním způsobem v bodech 1 a 2, které se podmiňuje současně alespoň základním vzděláním, kterážto podmínka se nevztahuje jen na osoby, které absolvovaly dobrovolnickou přípravu (bod 3). Ustanovení § 48 odst. 4 tedy naproti tomu připouští i osoby, které dokonce nedosáhly ani základního vzdělání, ani neabsolvovaly dobrovolnickou přípravu. Na stranu druhou je § 48 odst. 4 přísnější: zatímco pracovníci v jiných druzích služeb mohou po dobu 2 let poskytovat služby pod dozorem, nejde-li o odborné sociální poradenství (§ 49a odst. 5), pracovníci poskytující služby podle § 48 odst. 4 musí splňovat alespoň náhradní kvalifikaci ihned při započetí poskytování služby (dvouleté období jim není k dobru dáno). 

Související ustanovení: 

 § 1 odst. 2 - sociálně-právní ochrana dětí, § 4 odst. 2 - působnost dalších subjektů v sociálně-právní ochraně, § 8 odst. 1 - právo dítěte na poskytnutí odpovídající pomoci, § 9 - právo rodičů a jiných osob odpovědných za výchovu na poskytnutí pomoci při výkonu jejich rodičovských práv a povinností, § 9a odst. 3, 4 - povinnost řídit se standardy kvality sociálně-právní ochrany, § 10 odst. 1 písm. a) - některé činnosti orgánů sociálně-právní ochrany, § 11 odst. 1 písm. a) až c) - poradenská činnost, § 19a odst. 2 - výhrada zprostředkování náhradní rodinné péče státem, § 31 odst. 1 - sociální kuratela pro děti a mládež, § 32 odst. 1 až 3 - preventivní činnost obecního úřadu, preventivní činnost obecního úřadu obce s rozšířenou působností, některé zásady sociální práce s ohroženými dětmi, § 39 a násl. - výčet typů zařízení, § 47a odst. 2 - práva a povinnosti osoby pečující a osoby v evidenci, § 47b odst. 4 a souv. - vymezení smluvních stran, § 49 a násl. - vydávání pověření, § 53 odst. 1 písm. e) - povinnosti státních orgánů, dalších právnických a fyzických osob a pověřených osob, § 57 odst. 2, 3 - mlčenlivost, § 58 - náklady vzniklé v souvislosti s výkonem sociálně-právní ochrany, 

část devátá - přestupky 

Související předpisy: 

 § 3 odst. 3 živnostenského zákona, 

zák. č. 109/2002 Sb., 

 spr. řád, 

 § 7 odst. 6, § 54 školského zákona, 

 § 37, § 54, § 59, § 62, § 65, § 69, § 78 odst. 1, § 91 zák. o soc. službách, 

 § 11 zák. o zdrav. službách, 

 § 1746 odst. 2, § 2445 a násl., § 2636 obč. zák. 

 § 49 

Vydávání pověření 

Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Při výkonu sociálně-právní ochrany se řeší celá řada velmi závažných otázek dotýkajících se dítěte, popř. jiných osob, a je proto třeba, aby osoba, která bude výkonem této péče pověřena, skýtala dostatečné záruky pro odpovídající výkon této činnosti. Proto navrhovaný § 49 vymezuje podmínky pro vydání pověření a uvádí i náležitosti žádosti o vydání pověření, jimiž jsou údaje, které je povinna osoba v žádosti uvést. 

	Zároveň se stanoví povinnosti pověřené osoby, a to uzavřít pojistnou smlouvu pro případ odpovědnosti za škodu, oznamovat průběžně orgánu, který pověření vydal, všechny změny ve skutečnostech rozhodných pro vydání pověření a poskytovat součinnost orgánu sociálně-právní ochrany, který má možnost výkon sociálně-právní ochrany pověřenými osobami kontrolovat 

	Pokud pověřená osoba splní stanovené podmínky, pověření k výkonu sociálně právní ochrany se jí vydá. Pověření není časově omezeno. 

	K zák. č. 134/2006 Sb.: Je nutné specifikovat podmínky požadované pro vydání pověření, zejména je třeba zajistit, aby pověřené osoby, respektive fyzické osoby pracující pro pověřené osoby, byly pro poskytování sociálně-právní ochrany odborně způsobilé. Podle dosavadní úpravy má pověřování z tohoto hlediska spíše formální charakter. Zpřesnění podmínek pro vydání pověření je v souladu s požadavkem čl. 3 odst. 3 Úmluvy o právech dítěte na stanovení odpovídajících standardů pro instituce, služby a zařízení odpovědné za péči a ochranu dětí. 

	Jako nový požadavek se navrhuje zakotvit také povinnost orgánu rozhodujícího o vydání pověření vyžádat si vyjádření obecního úřadu obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu má žadatel trvalý pobyt nebo sídlo, nebo v jehož obvodu realizuje svou činnost. Právě tento obecní úřad může mít k dispozici řadu důležitých poznatků vztahujících se k žadateli a k jeho dosavadní činnosti. 

	K upřesnění také dochází v tom směru, že v případě pověření ke zřízení a provozování zařízení sociálně-právní ochrany, bude pověření vydáno vždy ve vztahu ke konkrétnímu zařízení, nikoliv obecně ke zřizování blíže nespecifikovaného počtu zařízení určitého typu. Orgán rozhodující o vydání pověření by měl vždy přesně vědět, k jakému zařízení se pověření vydává a v závislosti na podmínkách provozování každého jednotlivého zařízení pak posoudit žádost o pověření. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: Pokud bude chtít osoba, které bylo vydáno pověření k výkonu sociálně-právní ochrany, vykonávat činnost i na jiném místě, než jaké je uvedeno v pověření, bude o změně pověření rozhodováno na základě závazného stanoviska krajského úřadu dle adresy sídla zařízení sociálně-právní ochrany. 

	Nově je stanoveno, že rozhodnutí o vydání pověření vždy obsahuje uvedení místa výkonu sociálně-právní ochrany dětí a označení názvu a sídla zařízení sociálně-právní ochrany dětí, k jehož zřízení a provozování se pověření uděluje. Při jakékoliv změně místa výkonu sociálně-právní ochrany dětí bude nezbytné vydat nové rozhodnutí o pověření k výkonu sociálně-právní ochrany dětí, bude-li pověřenou osobou prokázáno, že i v novém místě výkonu sociálně-právní ochrany dětí budou splněny zákonné podmínky stanovené pro vydání pověření v § 49 odst. 2 a 3 zákona č. 359/1999 Sb. Obdobně i v případě, kdy pověřená osoba bude mít v úmyslu zřídit nové zařízení sociálně-právní ochrany dětí nebo nové pracoviště již existujícího zařízení sociálně-právní ochrany dětí, bude povinna podat krajskému úřadu žádost o vydání nového pověření k výkonu sociálně-právní ochrany dětí. O vydání nového pověření nebo o změně pověření bude krajský úřad příslušný podle místa trvalého pobytu nebo sídla žadatele rozhodovat na základě závazného stanoviska toho krajského úřadu, v jehož obvodu se má sociálně-právní ochrana nově poskytovat nebo se má nacházet nově zřizované zařízení či pracoviště stávajícího zařízení. Obsah závazného stanoviska dotčeného krajského úřadu může být přezkoumán v rámci odvolacího řízení proti rozhodnutí vydanému na základě závazného stanoviska, v souladu s § 149 odst. 4 správního řádu. 

	Dosavadní úprava, podle které postačuje, aby pověřená osoba oznámila krajskému úřadu změnu místa výkonu sociálně-právní ochrany dětí nebo zřízení nového zařízení sociálně-právní ochrany dětí, je nevyhovující a nezaručuje účinnou a včasnou kontrolu splnění podmínek pro poskytování sociálně-právní ochrany dětí v novém místě nebo v novém zařízení sociálně-právní ochrany. 

	V úpravě kontrolních pravomocí krajských úřadů vůči pověřeným osobám se doplňuje, že výkon sociálně-právní ochrany dětí pověřenou osobou může kontrolovat nově rovněž krajský úřad, v jehož obvodu pověřená osoba vykonává jinou činnost v oblasti sociálně-právní ochrany dětí než je provozování zařízení sociálně-právní ochrany. Toto doplnění se stanoví v souladu s principem, že každý krajský úřad by měl mít oprávnění kontrolovat výkon sociálně-právní ochrany dětí ve svém správním obvodu. 

	K zák. č. 64/2014 Sb.: V platném znění zákona č. 359/1999 Sb. je pro fyzické a právnické osoby pověřené k výkonu sociálně-právní ochrany dětí stanovena povinnost, aby pro potřeby kontroly splnění podmínek pro vydání pověření uvedených v § 49 odst. 2 poskytly orgánu, který rozhodl o vydání pověření, potřebné podklady a umožnily mu vstup do prostor, ve kterých se sociálně-právní ochrana poskytuje. 

	Oprávnění kontrolního orgánu, resp. pověřeného kontrolujícího zaměstnance ke vstupu do staveb, na pozemky a do dalších prostor, jež vlastní nebo užívá kontrolovaná osoba anebo jinak souvisí s výkonem a předmětem kontroly, je řešeno v § 7 kontrolního řádu. V ustanovení § 8 písm. c) kontrolního řádu je pak upraveno oprávnění kontrolujícího požadovat poskytnutí údajů, dokumentů a věcí ("podkladů") vztahujících se k předmětu kontroly nebo k činnosti kontrolované osoby. Zákonným oprávněním kontrolujícího odpovídá povinnost kontrolované osoby vytvořit podmínky pro výkon kontroly, umožnit kontrolujícímu výkon jeho oprávnění stanovených kontrolním řádem a poskytovat k tomu potřebnou součinnost podle § 10 odst. 2 kontrolního řádu. 

	Na základě rozsahu zákonné úpravy oprávnění kontrolujícího a povinností kontrolované osoby v kontrolním řádu je speciální ustanovení § 49 odst. 10 písm. b) [a odst. 12, věty druhé a části věty třetí za středníkem] zákona č. 359/1999 Sb. nadbytečné a duplicitní. 

Přehled výkladu: 
 
I. Obecně 
 
II. Podmínky pro vydání, změnu a rozšíření pověření 
 
III. Změna a rozšíření pověření 
 
IV. Podkladové vyjádření obecního úřadu obce s rozšířenou působností 
 
V. Náležitosti žádosti 
 
VI. Náležitosti rozhodnutí o žádosti 
 
VII. Podkladové závazné stanovisko jiného krajského úřadu 
 
VIII. Bezúhonnost 
 
IX. Pojištění odpovědnosti 
 
X. Některé další povinnosti pověřených osob při provozu služby 
 
XI. Oznamování změn 
 
XII. Vedení záznamů o činnosti a osobní dokumentace klientů 
 
XIII. Vypracování výroční zprávy 
 
XIV. Oznamování termínu a místa konání výchovně rekreačního tábora pro děti 
 
XV. Evidence pověřených osob 
 
XVI. Kontrola činnosti pověřených osob 
K § 49 
 
I. Obecně 
 
	Ačkoli je zdejší ustanovení nadepsáno "Vydávání pověření", je z jeho obsahu zřejmé, že ve svých 12 odstavcích upravuje celou řadu dalších oblastí, což jistě nepřispívá k přehlednosti právní úpravy. Procesní úpravu (tedy postup při vydávání pověření) ve vlastním smyslu upravuje jen odst. 1 a odst. 3 až 7. Ostatní ustanovení upravují jednak podmínky pro vydání pověření (odst. 2) či bezúhonnost (odst. 8). Další ustanovení upravují dokonce záležitosti, které s procesem vydávání pověření nesouvisejí vůbec, především povinnost pověřené osoby uzavřít pojistnou smlouvu (odst. 9), některé povinnosti pověřené osoby při provozu svého pracoviště vůči pověřujícímu orgánu (odst. 10), úpravu evidence pověřených osob (odst. 11) a ustanovení o kontrole činnosti pověřené osoby (odst. 12). Tento stav ovšem není důsledkem novelizací zákona, ale byl založen již v jeho původním znění z roku 1999, kdy § již tehdy obsahoval 10 odstavců. 

K odst. 1 
 
	Odstavec 1 nepotřebuje bližší výklad, neboť jasně zakotvuje působnost krajských úřadů k rozhodování o vydávání pověření. Do 31. prosince 2001 o pověření rozhodovalo MPSV, uvedená změna byla, jak konstatuje důvodová zpráva k zák. č. 272/2001 Sb., "odůvodněna tím, že krajské úřady mají podrobnější znalosti o zajišťování sociálně-právní ochrany dětí ve svém regionu". Výjimku vždy představovaly výchovně rekreační tábory pro děti, pokud pověřená osoba má mít pouze takové pověření, když o takovém pověření dnes rozhodují komise pro sociálně-právní ochranu (dříve to byl okresní úřad). Obdobné ustanovení pro oblast registrace sociálních služeb obsahuje § 78 odst. 2 zák. o soc. službách. 

K odst. 2 a 6 
 
II. Podmínky pro vydání, změnu a rozšíření pověření 
 
	Zdejší ustanovení jednak stanovuje obecné podmínky pro vydání pověření a tím vlastně i některé obecné podmínky pro provoz služby sociálně-právní ochrany, současně se jedná o povinné součásti žádosti o vydání pověření (přílohy žádosti podle odst. 4), bez jejichž doložení by předmětná žádost vykazovala vady. Obdobné ustanovení pro oblast registrace sociálních služeb obsahuje § 79 odst. 1 zák. o soc. službách. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí však neupravuje oproti zákonu o sociálních službách některé potřebné nebo vhodné záležitosti, přesto je jistě namístě zejména v části VI. žádosti uvést údaje obdobně jako v případě žádosti o registraci sociální služby; především tedy vymezit okruh osob, pro které je služba určena, popřípadě jejich věkovou hranici nebo druh zdravotního postižení, uvést časový rozsah poskytování sociálních služeb, uvést kapacitu poskytovaných sociálních služeb, plán finančního zajištění sociálních služeb a den započetí poskytování sociálních služeb [srov. § 79 odst. 5 písm. d) zák. o soc. službách]. Tyto údaje by měli mít ujasněny již při podání žádosti alespoň žadatelé o pověření k poskytování odborných služeb v náhradní rodinné péči a zařizovatelé zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, neboť je budou muset upravit ve standardech kvality ve smyslu příloh č. 2 a 3 k prováděcí vyhlášce č. 473/2012 Sb. Stejně tak je zásadní vadou úpravy pověření k výkonu sociálně-právní ochrany dětí skutečnost, že mezi podmínky pro vydání pověření na rozdíl od úpravy registrace sociálních služeb není zařazena podmínka, že na majetek žadatele nebyl prohlášen konkurs nebo proti němu nebylo zahájeno konkursní řízení anebo byl návrh na prohlášení konkursu zamítnut pro nedostatek majetku [srov. § 79 odst. 1 písm. g) zák. o soc. službách], nebo že není zařazena podmínka, že žadatel nemá daňové nedoplatky a nemá nedoplatek na pojistném ani penále na veřejné zdravotní pojištění a na pojistném a na penále na sociální zabezpečení a příspěvku na státní politiku zaměstnanosti [srov. § 79 odst. 5 písm. j) zák. o soc. službách]. 

K odst. 2 písm. a) 
 
	Podmínkou vydání rozhodnutí o pověření či jeho změně nebo rozšíření je podání žádosti ve formě tiskopisu, vydaného Ministerstvem práce a sociálních věcí na základě § 60 odst. 1. Obdobnou formulaci pro oblast sociálních služeb obsahuje § 79 odst. 1 písm. a) zák. o soc. službách. 

K odst. 2 písm. b) 
 
	Osoby, které budou sociálně-právní ochranu přímo poskytovat, musí splňovat podmínky odborné způsobilosti, stanovené v § 49a zák. o soc.-práv. ochraně dětí (popř. v § 48 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, jde-li o služby určené zájemcům o náhradní rodinnou péči). Tyto osoby se jmenovitě uvádějí v žádosti o vydání (změnu, rozšíření) pověření v části IX. tiskopisu žádosti, k níž se jako přílohy připojují doklady prokazující odbornou způsobilost těchto osob. Zákon v § 49a odst. 3 rozlišuje v této souvislosti "doklad o absolvování studia" na straně jedné a "potvrzení o odborné praxi, vystavené tím orgánem nebo osobou, u nichž byla odborná praxe konána", na straně druhé. "Dokladem" se tu tedy rozumí jakákoli listina, z níž lze dovodit splnění podmínky odborné způsobilosti ve smyslu absolvování studia, nikoli nutně "doklad" jako výsledek správního řízení "o přiznání práva, jehož existence se osvědčuje zákonem stanoveným dokladem", ve smyslu § 151 spr. řádu. Zákon současně nevyžaduje, aby takový doklad (listina), jako příloha žádosti podané na tiskopise, byl úředně ověřen, rovněž tak se nepředpokládá nutnost provádění důkazu listinou (originálem dokladu). Zásadně tak postačí prostý opis (kopie) takového dokladu. To je rozdíl od § 79 odst. 5 písm. f) zák. o soc. službách, podle něhož se při registraci sociální služby vyžadují "doklady nebo jejich úředně ověřené kopie prokazující odbornou způsobilost", kdy z alternativy "nebo jejich úředně ověřená kopie" lze dovodit, že vlastním "dokladem" tu je zásadně originál (prvopis, stejnopis) listiny. V případě pochybnosti o pravosti přiložené kopie však lze zmíněný důkaz listinou (tj. originálem dokladu) provést a za tím účelem pověřující správní úřad usnesením uloží tomu, kdo má listinu potřebnou k provedení důkazu, aby ji předložil (srov. § 53 odst. 1 spr. řádu). Důkaz listinou se ve smyslu § 53 odst. 6 spr. řádu provede jejím předložením k nahlédnutí a záznamem do spisu o jejím předložení, a je-li konáno ústní jednání, pak přečtením listiny. Originál listiny ("dokladu") se tak do spisu, nejde-li o stejnopis připojený k žádosti, zásadně nezakládá, nepřivolí-li držitel této listiny. Naproti tomu "potvrzení o odborné praxi" má být podle § 49a odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí vždy vystaveno přímo tím, u něhož byla praxe konána, proto lze mít za to, že k žádosti musí být přiložen buď originál (tedy prvopis popř. stejnopis) takového potvrzení, nebo jeho úředně ověřená kopie. Má-li být uznána odborná kvalifikace nebo jiná způsobilost (např. délka praxe při náhradním získání odborné způsobilosti), pokud byla odborná kvalifikace získána nebo tato činnost byla vykonávána v jiném členském státě Evropské unie, jiném smluvním státě Dohody o Evropském hospodářském prostoru (Norsko, Island) nebo Švýcarské konfederaci, postupuje se podle zák. č. 18/2004 Sb., o uznávání odborné kvalifikace a jiné způsobilosti státních příslušníků členských států Evropské unie a některých příslušníků jiných států a o změně některých zákonů, což ostatně výslovně vyplývá z § 49a odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Podle odst. 10 písm. a) je pověřená osoba povinna do 15 dnů oznámit změny v osobách, které přímo poskytují služby sociálně-právní ochrany, tzn. buď oznámit, že se některá osoba na jejich poskytování nadále nepodílí, nebo naopak, že se na něm bude podílet nový pracovník, v tom případě se k ohlášení změny připojí též doklady prokazující odbornou způsobilost této osoby. Nejedná se v takovém případě o změnu nebo rozšíření pověření ve smyslu odst. 6, proto se toto oznámení nečiní formou žádosti na tiskopise podle § 60 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, nevede se o něm řízení a pověřující orgán je vezme pouze na vědomí. Obdobné ustanovení pro oblast registrace sociálních služeb obsahuje § 79 odst. 1 písm. b) zák. o soc. službách. V sociálních službách však není třeba dokládat u pracovníků v přímé péči "seznam jejich dřívějších zaměstnání a dalších pracovních činností", tak jak jej předpokládá zdejší ustanovení a který je třeba přiložit k žádosti o vydání (změnu, rozšíření) pověření ve formě strukturovaného životopisu. Lze mít za to, že shromažďování takovýchto údajů je však pro potřeby vydávání pověření nadbytečné, neboť získané údaje nemohou ovlivnit případné zamítnutí žádosti o vydání pověření, když význam mohou mít pouze v jiných oblastech, které s vydáním pověření nesouvisejí, především v dotačním řízení. 

K odst. 2 písm. c) 
 
	Ke všem pracovníkům v přímé péči je rovněž nezbytné doložit jejich bezúhonnost. Bezúhonnost se posuzuje podle odst. 8. Bezúhonnost musí prokázat rovněž pracovníci přidělení k přímé práci s klienty po vydání pověření; zde platí stejný postup jako v případě oznamování změn v okruhu pracovníků, popsaném výše. V případě, že dotčený pracovník bezúhonnost následně pozbude, ztrácí tím základní předpoklad pro výkon přímé práce s klienty a musí být přeřazen na jinou práci nebo mu může být dána výpověď z pracovního poměru ve smyslu § 52 písm. f) zák. práce nebo rozvázán jiný právní poměr poskytovatele služeb a tohoto pracovníka. I v takovém případě platí povinnost oznamování změn podle odst. 10 písm. a). Obdobná úprava bezúhonnosti jako podmínky pro výkon práce vyplývá v oblasti sociálních služeb z § 79 odst. 1 písm. c) zák. o soc. službách. 

K odst. 2 písm. d) 
 
	Pokud jde o splnění hygienických požadavků pro výkon sociálně-právní ochrany dětí, lze vyžadovat jejich prokázání na základě závazného stanoviska příslušného orgánu ochrany veřejného zdraví jen v případě zařízení sociálně výchovné činnosti, zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc a výchovně rekreačních táborů, neboť pouze pro tato zařízení jsou v zákoně o ochraně veřejného zdraví a jeho prováděcí vyhlášce upraveny zvláštní hygienické požadavky. Krajská hygienická stanice vydává stanovisko o splnění hygienických požadavků v souvislosti s žádostí o vydání pověření. V minulosti, kdy se zřizování dalších zařízení, příp. nových detašovaných pracovišť již pověřenou osobou pověřujícímu orgánu pouze oznamovalo, nebylo možné k těmto novým zařízením vydávat rozhodnutí o splnění hygienických podmínek. Vzhledem k tomu, že se po novele zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 401/2012 Sb. vede správní řízení i o změně nebo rozšíření pověření, lze mít za to, že tento problém odpadl. Obdobnou podmínku zajištění hygienických podmínek, jsou-li sociální služby poskytovány v zařízení sociálních služeb, obsahuje § 79 odst. 1 písm. d) zák. o soc. službách; pobytová zařízení sociálních služeb však nad to musí podle § 79 odst. 5 písm. g) zák. o soc. službách doložit rozhodnutí o schválení provozního řádu zařízení sociálních služeb vydané orgánem ochrany veřejného zdraví. 

K odst. 2 písm. e) 
 
	Vlastnické nebo užívací právo se dokládá zpravidla výpisem z katastru nemovitostí (v případě vlastnického práva nebo služebnosti nebo zaknihovaného nájemního práva nebo práva pachtu, nebo práva hospodaření apod.), nájemní nebo pachtovní smlouvou, příp. i smlouvou o budoucí smlouvě nájemní nebo pachtovní. Obdobnou podmínku pro oblast sociálních služeb zakotvuje § 79 odst. 1 písm. e) a odst. 5 písm. h) zák. o soc. službách. 

K odst. 2 písm. f) 
 
	K žádosti o vydání (změnu, rozšíření) pověření je nezbytné doložit doklady prokazující skutečnost, že v místě, kde má být činnost pověřené osoby realizována, jsou splněny materiální a technické podmínky pro takovou činnost. Při posuzování těchto podmínek je dána orgánu, který o pověření rozhoduje, značná diskreční pravomoc. Tyto podmínky mohou být rozmanitého charakteru. Na rozdíl od sociálních služeb se sice neuvádí explicitně předpokládaná kapacita služby, avšak v části VI. žádosti (podrobný popis činnosti) má a může i takový údaj být uveden, a rovněž taková skutečnost může ovlivnit posouzení materiálních a technických podmínek, které jistě bude jiné v případě služby o několika málo zaměstnancích, určené pro malý počet uživatelů, a jiné v případě velkého poradenského pracoviště apod. Pracoviště by mělo splňovat standardy kvality, když lze obecně přihlédnout i k zásadám, vyjádřeným ve standardech "Prostředí a podmínky" v přílohách k vyhlášce č. 473/2012 Sb. V příloze č. 3 uvedené vyhlášky standard č. 3 pak obsahuje závazná obecná kritéria pro konkrétní druh služby sociálně-právní ochrany - zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Pověřující orgán se tak může zaměřit např. na takové skutečnosti, zda se prostory, v nichž má být realizována služba, určená také rodičům s malými dětmi, nenachází ve vyšším patře budovy bez výtahu, neboť taková skutečnost by představovala překážku pro rodiče s kočárky, může se zaměřit na skutečnost, zda prostory umožňují zřízení poradenské místnosti, tak aby bylo pro klienty zajištěno prostředí bezpečí a důvěry. S ohledem na kapacitu služby lze zkoumat i skutečnost, zda mohou klienti využít toalety a jiné hygienické zázemí apod. Stejnou podmínku pro oblast sociálních služeb zakotvuje § 79 odst. 1 písm. f) zák. o soc. službách. 

K odst. 2 písm. g) 
 
	Předložení výroční zprávy je podmínkou, kterou v oblasti sociálních služeb zákon o sociálních službách nezná. Jednak platí, že v případě nového subjektu není co předkládat, subsidiární povinnost předložit doklad s popisem činnosti žadatele a pravidel hospodaření se vyčerpává předložením zřizovací listiny či stanov, obsahujících předmět hlavní činnosti, příp. vedlejší činnost. Komentované podmínce odpovídá povinnost vypracovat a předložit každoročně výroční zprávu, uvedená v odst. 10 písm. d). Z důvodové zprávy je zřejmé, že hlavním účelem těchto povinností je jakási měkká kontrola hospodaření a ekonomického zdraví pověřené osoby. Otázka hospodaření pověřené osoby podobně jako otázka pracovních zkušeností jejích zaměstnanců [podle písm. b)] však opět nemá a nemůže mít vliv na vydání a existenci pověření, proto lze tuto povinnost mít rovněž za zbytečnou. Tomuto závěru jistě svědčí i zmíněná absence obdobné podmínky a povinnosti v jinak téměř totožně upravené oblasti registrace sociálních služeb v zákoně o sociálních službách. Ostatně transparentní poskytovatelé služeb své výroční zprávy v nynější době zpravidla zveřejňují na internetu. 

III. Změna a rozšíření pověření 
 
	Stejné podmínky, jaké platí pro vydání pověření, platí podle odst. 6 též v případě, kdy již pověřená osoba žádá o změnu nebo o rozšíření pověření. Změna nebo rozšíření pověření spočívají v tom, že pověřená osoba hodlá buď rozšířit své pověření o některé z dalších druhů činností, uvedených v § 48 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, anebo v tom, že chce rozšířit místo svého působiště, tzn. vedle stávajícího působiště zřídit další své pracoviště na jiném místě. Tyto změny tak na rozdíl od všech ostatních vyžadují podání žádosti na předepsaném tiskopise a provedení řízení, nestačí je pouze oznámit, tak jako ostatní změny podmínek pro poskytování sociálně-právní ochrany. Obdobnou úpravu v oblasti registrace sociálních služeb obsahuje § 82 odst. 2 zák. o soc. službách. Pokud by však změna pověření spočívala v ukončení poskytování některé z více evidovaných druhů činností, k nimž bylo pověřené osobě vydáno pověření, nebo v podstatné změně místa při přestěhování pracoviště pověřené osoby na větší vzdálenost (tzn. nikoli např. v rámci obce), zejména pak v případě záměru přemístění zařízení sociálně-právní ochrany, je namístě podání žádosti o rozšíření pověření a následné podání žádosti o částečné odnětí pověření podle § 50 odst. 1 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí v rozsahu ukončované činnosti, a to rovněž z důvodu zajištění návazné péče ve smyslu § 50 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí klientům pověřené osoby takovou změnou dotčeným. 

K odst. 3 
 
IV. Podkladové vyjádření obecního úřadu obce s rozšířenou působností 
 
	Podkladové vyjádření obecního úřadu obce s rozšířenou působností bylo zavedeno teprve novelou zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 134/2006 Sb., když důvodová zpráva mimoděk trefně poukazuje na hlavní úskalí tohoto vyjádření slovy "právě tento obecní úřad může mít k dispozici řadu důležitých poznatků vztahujících se k žadateli a k jeho dosavadní činnosti". Tedy: může je mít, ale také nemusí a pravidelně ani mít nebude, zejména tam, kde se jedná o nové pověření, nikoli o jeho změnu nebo rozšíření, neboť obsahem vyjádření jsou zejména informace o dosavadní činnosti žadatele. Význam může takové vyjádření mít tedy především v řízení o změně nebo rozšíření pověření ve smyslu odst. 6, tedy tam, kde již nějaká činnost vyvíjena žadatelem mohla a měla být. Toto vyjádření však nemá povahu závazného stanoviska ve smyslu § 149 spr. řádu a je tak pouze jedním z podkladů rozhodnutí, ovšem podkladem obligatorním. V oblasti rozhodování o registraci sociálních služeb podle zákona o sociálních službách nemá tato úprava odpovídající ekvivalent. 

K odst. 4 
 
V. Náležitosti žádosti 
 
	Podobně jako v oblasti registrace sociálních služeb v § 79 odst. 5 zák. o soc. službách se zde stanovují obligatorní náležitosti žádosti. Prakticky je vyloučeno, aby žádost svéprávného a odborně způsobilého žadatele tyto náležitosti neobsahovala, neboť se podle § 60 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí podává na předepsaném tiskopise, zveřejněném Ministerstvem práce a sociálních věcí (viz odkaz <http://www.mpsv.cz/files/clanky/14236/zadost_vydani_povereni_210113.pdf> ; navštíveno 22. října 2013), který v částech I.-X. obsahuje pole ke všem předepsaným náležitostem, jakož i seznam povinných příloh ve svém závěru. 

K odst. 5 a 7 
 
VI. Náležitosti rozhodnutí o žádosti 
 
	První věta 5. odstavce stanovuje, že pověření se vydá, tj. nelze je nevydat, jestliže žadatel splňuje podmínky pro vydání pověření, resp. pro provoz služby, které řádně doložil přílohami k žádosti. Výjimku představují zařízení sociálně-právní ochrany, když na vydání pověření k jejich zřizování není v některých případech ani za splnění podmínek podle odst. 2 právní nárok, neboť v řízení se posuzuje potřebnost zařízení v území z hlediska kritérií, uvedených v odst. 7 větě druhé. Současně se stanovují některé obsahové náležitosti rozhodnutí, které musí být splněny vedle obecných náležitostí stanovených v § 68 spr. řádu, pokud žadatel žádal o vydání (změnu, rozšíření) pověření ke zřizování zařízení sociálně-právní ochrany, nejde-li o výchovně rekreační tábory. Výrok musí uvést název zařízení, které se může lišit od jména žadatele, a sídlo zařízení, tzn. uvést je jednoznačným určením, zpravidla uvedením obce a čísla popisného budovy, v níž bude zařízení provozováno, příp. dalšími údaji. Obdobnou právní úpravu v oblasti registrace sociálních služeb obsahuje § 81 odst. 1 a 2 zák. o soc. službách. 

VII. Podkladové závazné stanovisko jiného krajského úřadu 
 
	Naproti výše uvedenému se věta druhá pátého odstavce a odst. 7 vztahují k procesu před vydáním rozhodnutí, jestliže je vedeno řízení o pověření ke zřízení zařízení sociálně-právní ochrany dětí. Další podmínku pro vydání pověření k takovému druhu služby je obligatorně závazné stanovisko krajského úřadu, v jehož obvodu má být zařízení provozováno, pokud má žadatel bydliště nebo sídlo v obvodu jiného pověřujícího orgánu. "Zařízením" se pro tyto účely rozumí i "pracoviště téhož zařízení", tedy zařízení v materiálním smyslu (srov. výklad k § 39 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Jedná se o závazné stanovisko ve smyslu § 149 spr. řádu, jehož obsah je závazný pro výrokovou část rozhodnutí o vydání (změně, rozšíření) pověření. Po dobu řízení, v němž má být vydáno toto závazné stanovisko, pověřující orgán řízení o vydání (změně, rozšíření) pověření přeruší. Dotčený krajský úřad posoudí záměr ke zřízení zamýšleného zařízení sociálně-právní ochrany ve svém obvodu zejména z hlediska potřeb takového druhu služby na území kraje a přihlédne též k síti již existujících služeb podobného typu, nacházejících se v jeho obvodu. Vyjadřuje se tak k potřebnosti uvedeného zařízení. Tento postup souvisí úzce s procesy komunitního plánování rozvoje služeb v území a rovněž s transformačními procesy v celé oblasti sociálních služeb a jeho účelem je zajištění veřejného zájmu na zajištění kvality a dostupnosti služeb sociálně-právní ochrany, zejména služeb, hrazených z prostředků státního příspěvku pro zřizovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, zájmu na fungování systému pobytových služeb a jeho stability v rámci finančních možností systému sociálních služeb a služeb sociálně-právní ochrany, podobně jako je tomu v případě sítě zdravotnických zařízení. 

	Pokud má žadatel bydliště nebo sídlo ve stejném obvodu, kde má být zařízení (nebo jeho pracoviště) zřízeno, nevydává pověřující krajský úřad samozřejmě sám sobě závazné stanovisko, ale výše uvedená hlediska potřebnosti zařízení v území vyhodnotí v rámci řízení samého; pro hodnocení hlediska potřebnosti zařízení v řízení o vydání (změně, rozšíření) pověření platí jinak přiměřeně to samé, co je uvedeno výše k závaznému stanovisku dotčeného krajského úřadu. Je však sporné, zda v případě zjištění, že zařízení žadatele, který má sídlo v obvodu krajského úřadu, který o žádosti rozhoduje, není v území potřebné, lze v takovém případě žádost zamítnout. Lze se klonit k závěru, že nikoli, neboť takovou možnost, která jinak vyplývá z konstrukce závazného stanoviska dotčeného krajského úřadu, v případě, že rozhoduje jediný krajský úřad bez potřeby závazného stanoviska jiného úřadu, zákon v tomto případě nezakládá. Tuto situaci však nelze vnímat jako zřejmé opominutí (mezeru v zákoně), neboť v případě zařízení zřizovaného v obvodu pověřujícího krajského úřadu může tento úřad mnohem lépe dlouhodobě kooperovat se zřizovatelem jako pověřenou osobou včetně výkonu kontroly dodržování podmínek pověření. Podmínky pro takto dlouhodobě "užší" vztah mezi pověřujícím orgánem a zřizovatelem jako pověřenou osobou jiný krajský úřad v plném rozsahu nemá, a proto je odůvodněn i popsaný odlišný právní režim. 

K odst. 8 
 
VIII. Bezúhonnost 
 
	Služby sociálně-právní ochrany mohou poskytovat pouze osoby bezúhonné. Podmínka bezúhonnosti se týká jak poskytovatele jako takového, tzn. pověřené fyzické nebo právnické osoby, tak všech pracovníků v přímé péči s klienty. Bezúhonná není pro tyto účely osoba, která byla odsouzena pro jakýkoli úmyslný trestný čin, nebo pro nedbalostní trestný čin spáchaný v souvislosti s vykonáváním činností, srovnatelných s poskytováním sociálně-právní ochrany, tedy především v oblasti poskytování sociálních služeb, pobytových zdravotních služeb, v oblasti psychologického či pedagogicko-psychologického poradenství apod. V případě, kdy je zahájeno trestní stíhání proti žadateli, jakož i proti v žádosti uvedeným fyzickým osobám, které mají realizovat přímou práci s klienty, pro takto vymezené trestné činy před právní mocí rozhodnutí o vydání (změně, rozšíření) pověření, řízení o pověření se přeruší do doby právní moci rozhodnutí v trestním řízení. Obdobnou úpravu bezúhonnosti obsahuje v oblasti poskytování sociálních služeb § 79 odst. 2 a 3 zák. o soc. službách. 

	V případě, kdy je zahájeno trestní stíhání proti osobě, která poskytuje přímou péči, po vydání pověření, je otázka, zda tato osoba splňuje podmínku bezúhonnosti a zda se může nebo nemůže podílet na přímé práci s klienty. Vzhledem k zásadě presumpce neviny lze mít za to, že po dobu trestního stíhání taková osoba podmínku bezúhonnosti nadále splňuje, a to až do případné právní moci rozhodnutí, jímž by byla uznána vinnou. Je však věcí etiky a solidnosti poskytovatele, aby takovou osobu po čas trestního stíhání postavil mimo přímou práci s klienty a převedl ji na jinou práci nebo s ní dohodl poskytnutí neplaceného volna apod. Je-li tato osoba odsouzena, představuje to překážku pro přímou práci s klienty až do okamžiku zahlazení odsouzení, což vyplývá z odst. 2 písm. c) bod 1. To samé platí v případě stíhání anebo odsouzení poskytovatele, ať již jako pověřené fyzické, nebo právnické osoby. Dojde-li k pravomocnému odsouzení pověřené osoby samé, je to důvodem pro zahájení řízení o odnětí pověření podle § 50 odst. 1 písm. e) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

K odst. 9 
 
IX. Pojištění odpovědnosti 
 
	Protože pověření k výkonu sociálně-právní ochrany není až na dvě shora v komentáři k § 48 zák. o soc.-práv. ochraně dětí uvedené nepodstatné výjimky pověřením k výkonu veřejné správy, neuplatní se při činnosti pověřených osob úprava odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem podle stejnojmenného zákona č. 98/1998 Sb. Při poskytování služeb samozřejmě mohou vzniknout majetkové a nemajetkové újmy uživatelům služeb, a protože se tu jedná o poměry soukromoprávní, uplatní se obecná úprava § 2894 a násl. obč. zák. Z toho důvodu se jako nezbytná podmínka stanoví pověřené osobě povinnost ještě před zahájením činnosti uzavřít smlouvu o pojištění odpovědnosti. Obdobnou úpravu pojištění odpovědnosti pro oblast poskytování sociálních služeb obsahuje § 80 zák. o soc. službách. 

K odst. 10 
 
X. Některé další povinnosti pověřených osob při provozu služby 
 
	Zdejší ustanovení doplňuje povinnosti pověřených osob při poskytování služeb sociálně-právní ochrany, založené na jiných místech zákona, není tedy úplným výčtem. Tyto další povinnosti vyplývají především z § 8 odst. 1 a § 9 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, jedná se především o povinnost poskytovat služby v rozsahu pověření, a dále vyplývají z vlastní úpravy činnosti, k níž bylo pověření vydáno, tzn. v případě odborných služeb v náhradní rodinné péči je založena povinnost dodržovat standardy kvality, stanovené prováděcí vyhláškou č. 473/2012 Sb. (příloha č. 2), podobně v případě zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc (příloha č. 3 cit. vyhlášky). Právě tato posledně zmíněná jediná pobytová služba sociálně-právní ochrany ústavního typu má zákonem podrobně vymezené další povinnosti, vyplývající jak z její vlastní právní úpravy v § 42 a násl. zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tak též z úpravy dozoru nad dětmi v cizí péči ústavní podle § 29 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a z úpravy tzv. propustek a hostitelské péče v § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Další obecné povinnosti zejména v oblasti sdílení informací či naopak zachovávání povinnosti mlčenlivosti vyplývají z § 10 odst. 4, § 53 odst. 1 a z § 57 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Podobné, avšak obsahově širší ustanovení v oblasti sociálních služeb představuje obecně § 88 zák. o soc. službách. Toto ustanovení však, i s ohledem na skutečnost, že pověřené osoby jsou povinny se řídit standardy kvality, které v případě odborných služeb v náhradní rodinné péči a v případě zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc podrobně upravují přílohy k prováděcí vyhlášce č. 473/2012 Sb., by mělo být analogicky aplikovatelné též na služby sociálně-právní ochrany poskytované na základě pověření. Jedná se zejména o povinnost zajišťovat dostupnost informací o druhu, místě, cílech, okruhu osob, jimž se poskytují služby sociálně-právní ochrany, o kapacitě poskytovaných služeb a o způsobu poskytování služeb, a to způsobem srozumitelným pro všechny osoby, dále o povinnost informovat zájemce o službu o všech povinnostech, které by pro něho ze spolupráce s pověřenou osobou vyplývaly, dále o povinnost srozumitelným způsobem informovat o způsobu poskytování služeb a o případných úhradách za tyto služby v případě zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc a v případě výchovně rekreačních táborů, dále o povinnost vytvářet při poskytování služeb takové podmínky, které umožní osobám, kterým poskytují sociální služby, naplňovat jejich lidská i občanská práva, a které zamezí střetům zájmů těchto osob se zájmy pověřené osoby, dále o povinnost zpracovat vnitřní pravidla zajištění poskytované služby, včetně stanovení pravidel pro uplatnění oprávněných zájmů osob, a to ve formě srozumitelné pro všechny osoby apod. 

K odst. 10 písm. a) 
 
XI. Oznamování změn 
 
	Poskytovatel služeb sociálně-právní ochrany má především povinnost ohlašovat do 15 dnů změny ve skutečnostech rozhodných pro vydání pověření, tedy změny v základních podmínkách, uvedených v odst. 2, v první řadě tedy povinnost oznamovat změny týkající se pracovníků v přímé péči. Podobnou povinnost pro oblast sociálních služeb najdeme v § 82 odst. 1 zák. o soc. službách, když tam je však tato povinnost vyjádřena pregnantněji tak, že se oznamují "změny týkající se údajů obsažených v rozhodnutí o registraci a údajů obsažených v žádosti o registraci a v dokladech předkládaných s touto žádostí, s výjimkou údajů, které jsou náležitostí rozhodnutí o registraci, a s výjimkou plánu finančního zajištění sociálních služeb", a současně je nutno "doložit tyto změny příslušnými doklady", což však z povahy věci platí podobně i v případě zdejšího ustanovení. Tyto změny se v oblasti sociálních služeb oznamují v delší lhůtě, totiž "do patnáctého dne kalendářního měsíce následujícího po kalendářním měsíci, ve kterém změny nastaly". 

K odst. 10 písm. b) 
 
XII. Vedení záznamů o činnosti a osobní dokumentace klientů 
 
	Pověřená osoba je povinna obecně podle zdejšího ustanovení vést záznamy o své činnosti související s poskytováním služeb sociálně-právní ochrany. Jedná se jak o záznamy obecné povahy, tak o individuální záznamy, tzn. osobní dokumentaci klienta. Vzhledem k tomu, že pověření k výkonu sociálně-právní ochrany není pověřením k výkonu veřejné správy, neuplatní se samozřejmě v případě pověřených osob úprava vedení spisové dokumentace podle § 54-56 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, neboť ta se týká spisové služby správních úřadů. Obdobná povinnost v případě individuálních záznamů je založena poskytovatelům sociálních služeb v § 88 písm. f) zák. o soc. službách, když je však upravena podrobněji tak, že poskytovatelé jsou povinni "plánovat průběh poskytování sociální služby podle osobních cílů, potřeb a schopností osob, kterým poskytují sociální služby, vést písemné individuální záznamy o průběhu poskytování sociální služby a hodnotit průběh poskytování sociální služby za účasti těchto osob, je-li to možné s ohledem na jejich zdravotní stav a druh poskytované sociální služby, nebo za účasti jejich zákonných zástupců nebo opatrovníků a zapisovat hodnocení a jeho výstupy do písemných individuálních záznamů". Komentovaná obecná úprava, dopadající na všechny druhy služeb sociálně-právní ochrany dětí, poskytované na základě pověření, je podrobněji pro zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc rozvedena v případě evidence uživatelů služby v § 42 odst. 11 a § 42a odst. 2 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí a v případě osobní dokumentace uživatele služby (dítěte přijatého do péče) v tomtéž ustanovení pod písm. b). 

K odst. 10 písm. c) 
 
XIII. Vypracování výroční zprávy 
 
	K určité nadbytečnosti této povinnosti srov. výklad k odst. 2 k písm. g). Je-li výroční zpráva vypracovávána a zveřejňována, je významný dovětek komentovaného ustanovení, který pouze zdůrazňuje, co by platilo i bez toho, totiž že nesmí dojít ke zveřejnění osobních údajů klientů (např. jmenováním klientů, zveřejněním jejich fotografií bez jejich souhlasu apod.). 

K odst. 10 písm. d) 
 
XIV. Oznamování termínu a místa konání výchovně rekreačního tábora pro děti 
 
	Oznamování termínu a místa konání výchovně rekreačního tábora pro děti se týká výlučně osoby pověřené ke zřizování tohoto specifického zařízení sociálně-právní ochrany. K tomu srov. výklad k § 43. 

K odst. 11 
 
XV. Evidence pověřených osob 
 
	Podstatou zdejšího ustanovení je založení a vedení evidence, tedy rejstříku pověřených osob, ostatně původní znění tohoto ustanovení znělo lakonicky tak, že orgán sociálně-právní ochrany vede evidenci pověřených osob. Ačkoli to zákon výslovně nestanoví, má tato evidence povahu evidence veřejné. Byť zákon výslovně ukládá Ministerstvu práce a sociálních věcí poskytovat, byť elektronicky, údaje z této evidence pouze pověřujícím orgánům, je tato evidence vedena jako veřejně přístupná (lze ji nalézt pod odkazem <http://www.mpsv.cz/files/clanky/14500/seznam_poverenek.zip> ; navštíveno 24. října 2013). Zda má tato evidence povahu veřejného rejstříku podle § 120 a § 121 obč. zák. se všemi účinky z toho plynoucími, je otázka, neboť se nejedná o evidenci pouze právnických osob, stejně jako se zápisem v této evidenci nespojuje zákon žádné právní účinky, tím méně konstitutivní. Zákon o sociálních službách pro oblast sociálních služeb obsahuje mnohem propracovanější úpravu registru poskytovatelů sociálních služeb v § 85 až 87. 

K odst. 12 
 
XVI. Kontrola činnosti pověřených osob 
 
	Zdejší ustanovení zakládá věcnou a místní příslušnost pro výkon veřejnosprávní kontroly pověřených osob jednak pověřujícímu orgánu, jednak souběžně i krajskému úřadu, v jehož územním obvodu je sociálně-právní ochrana pověřenou osobou poskytována. Při kontrole se postupuje podle kontrolního řádu č. 255/2012 Sb. 

	V oblasti financování činnosti pověřených osob z veřejných zdrojů, ať již jde o transfery povahy dotací apod., či o nárokové transfery ve formě státního příspěvku (§ 42g a násl., § 47d zák. o soc.-práv. ochraně dětí), postupuje se podle zákona o finanční kontrole, přičemž tento zákon vymezuje i věcnou a místní příslušnost kontrolních orgánů. 

Související ustanovení: 

 § 8 odst. 1 - právo dítěte na poskytnutí odpovídající pomoci, § 9 - právo rodičů a jiných osob odpovědných za výchovu na poskytnutí pomoci při výkonu jejich rodičovských práv a povinností, § 9a odst. 3, 4 - povinnost řídit se standardy kvality sociálně-právní ochrany, § 10 odst. 4 - všeobecná oznamovací povinnost, § 29 - sledování výkonu ústavní výchovy a ochranné výchovy, § 30 - pobyt dítěte mimo ústav, § 42 odst. 3 - nejvyšší kapacita služby, odst. 4 - počet dětí na jednoho vychovatele, odst. 7 písm. b) a c) - některá pravidla dozoru nad cizí péčí v zařízení, odst. 8 - náležitosti dohody o poskytování služeb zařízením při dobrovolném pobytu, odst. 9 - povinnost zajištění nepřetržitého provozu, odst. 11 - evidence chovanců, odst. 12 - ohlašovací povinnost zařízení, § 42a odst. 1 - základní činnosti při poskytování služby, odst. 2 - evidence a osobní spisová dokumentace chovanců, § 48 - výkon sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, § 49a - odborná způsobilost pro poskytování sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, § 50 - odnětí pověření, § 53 odst. 1 písm. e) - povinnosti státních orgánů, dalších právnických a fyzických osob a pověřených osob, § 57 odst. 2 - mlčenlivost, odst. 3 - oprávnění ke zpracovávání osobních údajů, § 58 - náklady vzniklé v souvislosti s výkonem sociálně-právní ochrany, 

část devátá (přestupky) 

Související předpisy: 

zák. č. 320/2001 Sb., o finanční kontrole ve veřejné správě a o změně některých zákonů (zákon o finanční kontrole), 

 § 68 spr. řádu, 

 § 78 odst. 2, § 79, § 80, § 82, § 85 až 87, § 88 odst. 2 zák. o soc. službách, 

 § 105, § 106 tr. zákoníku, 

 § 7 kontrolního řádu 

 § 49a 

Odborná způsobilost pro poskytování sociálně-právní ochrany pověřenými osobami 

Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 134/2006 Sb.: Sociálně-právní ochrana dětí je přitom souborem činností, pro jejichž kvalitní a zodpovědný výkon je bezpodmínečně nutná určitá kvalifikace. Z tohoto důvodu byly upřesněny kvalifikační předpoklady, jež budou pro řádný výkon sociálně-právní ochrany vyžadovány. Zpřesnění těchto požadavků zajistí určitý kvalitativní standard poskytované sociálně-právní ochrany a odstraní riziko poskytnutí nekvalifikované péče, což je nepochybně v zájmu dětí. Důraz je kladen nejen na nabytí potřebných teoretických znalostí, ale zejména též na zkušenosti získané praktickým výkonem příslušných činností. Vyžadování odpovídající kvalifikace u zaměstnanců pověřených osob koresponduje se skutečností, že také pracovníci orgánů sociálně-právní ochrany jsou povinni prokazovat zvláštní odbornou způsobilost v souladu se zákonem č. 312/2002 Sb., o úřednících územních samosprávných celků. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: Platná úprava odborné způsobilosti pracovníků pověřených osob nespecifikuje blíže požadavky na vzdělávací kurzy v oblasti péče o rodinu a děti, které jsou povinny v rozsahu 100 hodin absolvovat ty fyzické osoby, které nemají vzdělání na požadované úrovni nebo v požadované oblasti studia. V praxi se proto značně odlišuje úroveň těchto kurzů, což se následně odráží i v kvalitě poskytování sociálně-právní ochrany ze strany pracovníků jednotlivých pověřených osob. Z tohoto důvodu je nezbytné požadavky na vzdělávací kurzy sjednotit tak, že pracovníci pověřených osob budou povinni absolvovat stejné akreditované vzdělávací kurzy jako sociální pracovníci podle § 110 zákona o sociálních službách. Zároveň s tím se navrhuje zvýšit minimální rozsah těchto vzdělávacích kurzů, které jsou osoby bez odpovídajícího vzdělání povinny absolvovat, a minimální délku požadované praxe v oblasti péče o rodinu a děti. 

	V ustanovení § 49a se dále upřesňují podmínky, za kterých se mohou na přímém poskytování sociálně-právní ochrany podílet také osoby, které nezískaly odbornou způsobilost v souladu s požadavky § 49a odst. 2 zákona č. 359/1999 Sb. Nově bude stanoveno, že tyto osoby se mohou podílet na poskytování sociálně-právní ochrany dětí pouze za předpokladu, že tuto činnost vykonávají jednak pod dozorem odborně způsobilé osoby a současně se nejedná o poskytování poradenství dětem, rodičům nebo jiným osobám odpovědným za výchovu dítěte, osvojitelům, pěstounům a zájemcům o osvojení dítěte nebo o přijetí dítěte do pěstounské péče. Dále bude upřesněno, že osoba bez odborné způsobilosti, která se na přímém poskytování sociálně-právní ochrany dětí podílí pod dohledem odborně způsobilé osoby, je povinna splnit podmínky odborné způsobilosti podle § 49a odst. 2 zákona č. 359/1999 Sb. nejpozději do 2 let od započetí přímého poskytování sociálně-právní ochrany. Pokud dochází k přerušování poskytování sociálně-právní ochrany dětí, pak se jednotlivé doby výkonu činnosti sčítají a do lhůty 2 let se naopak nezapočítává doba, po kterou se odborně nezpůsobilá osoba na poskytování sociálně-právní ochrany dětí nepodílela. 

K odst. 1 
 
	Zákon v původním znění neupravoval vůbec požadavky odborné způsobilosti pracovníků v přímé péči při poskytování služeb sociálně-právní ochrany v rámci pověření. Původní znění § 49 odst. 2 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí pouze stanovovalo jako jednu z náležitostí žádosti o vydání pověření předložení dokladu o ukončeném vzdělání, aniž by toto "ukončené vzdělání" jakkoli specifikovalo. Tyto požadavky byly "upřesněny", resp. zavedeny až novelou zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 134/2006 Sb. 

	Úprava odborné způsobilosti má stejnou logiku i podobné legislativně technické vyjádření jako úprava odborné způsobilosti v oblasti sociálních služeb, která je však propracovanější. Hlavní rozdíl lze spatřovat v tom, že zákon o sociálních službách nereguluje odbornou způsobilost univerzálně, ale v § 115 (Okruh pracovníků) stanovuje, že v sociálních službách vykonávají odbornou činnost sociální pracovníci za podmínek stanovených v § 109 a § 110 zák. o soc. službách, dále pracovníci v sociálních službách, jejichž odborná způsobilost je rovněž upravena zákonem o sociálních službách. Odbornou činnost však podle § 115 zák. o soc. službách vykonávají dále též zdravotničtí pracovníci, pedagogičtí pracovníci, manželští a rodinní poradci a další odborní pracovníci, kteří přímo poskytují sociální služby. Odst. 2 § 115 zák. o soc. službách pak dodává, že "při poskytování sociálních služeb působí rovněž dobrovolníci za podmínek stanovených zvláštním právním předpisem". Kromě odborné způsobilosti sociálních pracovníků a pracovníků v sociálních službách upravuje zákon o sociálních službách v § 116a ještě odbornou způsobilost manželských a rodinných poradců. Odbornou způsobilost ostatních pracovníků pak správně přenechává příslušným zvláštním právním předpisům. Rovněž tak je povaze vykonávaných činností odpovídající rozdělení kvalifikačních předpokladů pro sociální pracovníky, které jsou přísnější, a pro pracovníky v sociálních službách, které jsou mírnější, neboť pracovníci v sociálních službách mohou vykonávat méně odborně náročné činnosti. Podle § 116 zák. o soc. službách se jedná především o přímou obslužnou péči o osoby v zařízeních, základní výchovnou nepedagogickou činnost, pečovatelskou činnost. V rámci základního poradenství a při dalších činnostech mohou pracovníci v sociálních službách činit úkony pouze pod dohledem sociálního pracovníka. 

	Podobnou vnitřní diferenciaci v rámci okruhu pracovníků činných ve službách sociálně-právní ochrany zákon o sociálně-právní ochraně dětí postrádá, když zavádí jakýsi jednotný kvalifikační předpoklad "pracovníka ve službách sociálně-právní ochrany", přičemž vnitřní diferenciace je dána pouze alternativami jeho naplnění podle jednotlivých písmen druhého odstavce. Speciální úprava pro některé pracovníky služeb v náhradní rodinné péči je navíc obsahem čtvrtého odstavce úvodního § 48 zák. o soc.-práv. ochraně dětí (srov. výklad k němu). 

	Souběh s podmínkou odborné způsobilosti podle zákona o sociálních službách. Zákon o sociálních službách v § 1 odst. 2 stanovuje, že "tento zákon dále upravuje předpoklady pro výkon povolání sociálního pracovníka, pokud vykonává činnost v sociálně-právní ochraně dětí", avšak nestanoví již použitelnost své úpravy na jiné formy odborných činností v sociálně-právní ochraně, tzn. že na činnosti typově odpovídající pozicím pracovníka v sociálních službách, zdravotnických či pedagogických pracovníků, rodinných poradců a dalších odborných pracovníků úpravu zákona o sociálních službách uplatnit nelze. Jinými slovy, vykonává-li pracovník pověřené osoby (popř. pověřená fyzická osoba) v sociálně-právní ochraně činnosti sociálního pracovníka (§ 109 zák. o soc. službách)musí splňovat jak podmínky odborné způsobilosti vymezené v § 110 zák. o soc. službách, tak podmínky dalšího vzdělávání podle § 111 zák. o soc. službách, tak ale i odbornou způsobilost podle zdejšího ustanovení, což však vzhledem k částečnému překryvu právní úpravy nebude činit zásadní problémy. Pokud však jde o pracovníky, jejichž náplň činnosti neodpovídá pozici sociálního pracovníka, ale jiného odborného pracovníka, musí splňovat předpoklady výlučně podle komentovaného ustanovení. Tedy nelze je nahrazovat odbornou způsobilostí dalších pracovníků podle zákona o sociálních službách, což se týká zejména vychovatelů v zařízeních pro děti vyžadující okamžitou pomoc a dalších pracovníků, jejichž náplň práce typově odpovídá pracovní pozici pracovníka v sociálních službách. 

	Komentované ustanovení se rovněž nevztahuje na pracovníky orgánů sociálně-právní ochrany dětí, ale pouze na pracovníky služeb sociálně-právní ochrany, poskytovaných na základě pověření. 

	Pověřená osoba se dopustí přestupku tehdy, pokud vykonává sociálně-právní ochranu v rozporu s povinnostmi pověřených osob (§ 59f zák. o soc.-práv. ochraně dětí), tedy i tehdy, neprokáže-li odbornou způsobilost všech osob, sociálně-právní ochranu jejím jménem poskytujících [§ 49 odst. 2 písm. b)], přičemž za tento delikt je možno uložit pokutu do 50 tis. Kč. 

K odst. 2 
 
	Ustanovení v písm. a) až c) taxativně vymezuje druhy a stupně vzdělání, jejichž dosažením je získána odborná způsobilost pro práci ve službách sociálně-právní ochrany poskytované v rámci pověření. Zákon přitom není a nemůže být seznamem akreditovaných studijních programů, musí být dostatečně obecný. Vodítko pro jeho správný výklad můžeme nalézt na konci písm. a) - zákon rozlišuje oblast vzdělání (zde např. lékařství) a zaměření vzdělání (zde např. všeobecné lékařství). Podobně pak rozlišuje v prvé části ustanovení další oblasti vzdělání jako kategorii nadřazenou zaměření studia (můžeme říci "oboru"). Tak kupř. lze dovodit, že uznatelnou kvalifikací bude v oblasti společenských věd obor zaměřený na psychologii. Psychologie se přitom vnitřně dle různých škol člení zpravidla na tři disciplíny, vnitřně členěné dále na jednotlivé obory. Tak v rámci základních psychologických oborů existuje např. sociální psychologie, obecná psychologie či vývojová psychologie, v rámci aplikovaných psychologických oborů např. forenzní psychologie, klinická psychologie, psychoterapie, v rámci speciálních psychologických oborů pak např. psychodiagnostika, biopsychologie či psycholingvistika. Ze srovnání se zákonným vymezením oblasti lékařství a jejího zaměření (např. dětské lékařství) je pak zcela jasné, že podobně je třeba vysvětlovat též požadavky na kvalifikaci v oblasti pedagogických a společenských věd, tedy pojem "zaměřený na". V uvedeném případě musí pracovník služeb sociálně-právní ochrany doložit řádně ukončené psychologické vzdělání, tedy vzdělání v některém z oborů psychologie. Při nejasnosti je třeba případ přezkoumat z hlediska zaměření oboru, jak jej prezentuje příslušná škola, a/nebo z akreditace studijního programu. Za "řádně ukončené vysokoškolské studium v oblasti společenských věd zaměřených na psychologii" nelze proto uznat studium, které není "zaměřeno na psychologii", tedy které není některým z oborů psychologie, podobně jako by nebylo v oblasti lékařství možno uznat zaměření jiné než "na všeobecné a/nebo dětské lékařství". Nelze sem proto zařadit např. některé bakalářské obory zřetelného propedeutického charakteru, v rámci nichž se v některých seminářích posluchači sice dozví i "něco" o psychologii, ale program v naznačeném smyslu není "zaměřen na psychologii" tedy není "psychologickým oborem". Obdobně je třeba vykládat i ustanovení týkající se jiných oblastí i stupňů vzdělání dle komentovaného ustanovení. 

	Specifickou situaci představuje písm. c), když je třeba vyložit, co se rozumí pod pojmem "vzdělání v rozsahu, ve kterém se vyžaduje pro získání osvědčení o zvláštní odborné způsobilosti na úseku sociálně-právní ochrany". Zákon č. 312/2002 Sb., o úřednících územních samosprávných celků, předně v § 4 odst. 1 vymezuje předpoklady pro vznik pracovního poměru úředníka tak, že uchazeč musí splňovat "další předpoklady pro výkon správních činností stanovené zvláštním právním předpisem". Tímto předpisem je s odkazem na jeho § 1 odst. 2 ve spojení s § 110 odst. 4 zák. o soc. službách. Aby tak byl uchazeč připuštěn k výkonu práce úředníka a k prokázání zvláštní odborné způsobilosti, musí tedy splňovat obecnou podmínku vzdělání sociálního pracovníka. Podle § 21 odst. 3 cit. zák. č. 312/2002 Sb. "zvláštní odborná způsobilost zahrnuje souhrn znalostí a dovedností nezbytných pro výkon činností stanovených prováděcím právním předpisem". Tím je prováděcí vyhláška č. 512/2002 Sb., o zvláštní odborné způsobilosti úředníků územních samosprávných celků. Ta ve sloupci 4 své přílohy "Náplně jednotlivých správních činností, k jejichž vykonávání je nezbytné prokázání zvláštní odborné způsobilosti" upravuje zaměření vzdělání vyžadované pro získání zvláštní odborné způsobilosti, přičemž rozpracování této náplně je podle § 1 odst. 2 uvedené vyhlášky "provedeno v souboru zkušebních otázek". Z uvedeného je zřejmé, že pracovník pověřené osoby, prokazující svou odbornou způsobilost podle zdejšího ustanovení, musí předložit osvědčení o získání zvláštní odborné způsobilosti získané podle cit. právní úpravy, neboť jiným způsobem nelze splnění zákonného požadavku splnit. Účel normy je přitom jasný - umožnit bezproblémový přechod některých pracovníků orgánů sociálně-právní ochrany dětí k zaměstnavateli, který je pověřenou osobou. Vzhledem k tomu, že roku 2006 byl současně přijat zákon o sociálních službách, stanovující přechodné období k získání kvalifikace sociálního pracovníka, ztratilo zdejší ustanovení postupně význam, když osoba, která osvědčuje zvláštní odbornou způsobilost, bude dnes již ve většině případů splňovat kvalifikaci sociálního pracovníka podle zákona o sociálních službách, tedy v naprosté většině případů také kvalifikaci podle předchozích písmen zdejšího ustanovení. Neboť odchylky ve vymezení vzdělání požadovaného pro sociálního pracovníka a požadovaného zde jsou nepatrné, platí, že uplynutím desetiletého přechodného období podle § 120 odst. 11 písm. b) zák. o soc. službách pro osoby, které získaly pouze střední vzdělání s maturitní zkouškou v oboru sociálně právním, pozbylo proto i zdejší ustanovení na významu. 

	Náhradní získání odborné způsobilosti - je upraveno v písm. d). Do 31. prosince 2012 byla tato úprava zcela nedostatečná, neboť pro získání náhradní odborné způsobilosti postačovalo "absolvování vzdělávacích kurzů v oblasti péče o rodinu a děti v rozsahu nejméně 100 hodin a praxe v trvání nejméně 1 roku" [písm. d) a e) ve znění účinném do 31. prosince 2012]. Základním problémem úpravy bylo vymezení vzdělávacích kurzů v oblasti péče o rodinu a děti, resp. skutečnost, že tyto kurzy nebyly vymezeny nijak. Mohlo se tak jednat o kurzy bez jakékoli akreditace a garance kvality, o kurzy, zajišťované formálně samotným zaměstnavatelem apod. Vzhledem k absenci jakýchkoli kritérií těchto kurzů mohla tak vzniknout zásadní pochybnost o splnění podmínky získání náhradní kvalifikace, pokud se tato prokazovala např. osvědčením, obsahujícím pouze údaj, že dotčená osoba "absolvovala kurz v oblasti péče o rodinu a děti v rozsahu 100 hodin" bez uvedení jakékoli náplně takového kurzu, doby jeho realizace apod. Proto došlo ke zpřísnění požadavků a od 1. ledna 2013 se vyžaduje 2letá praxe za současného absolvování akreditovaných kurzů pro sociální pracovníky v rozsahu 200 hodin. 

	 Zákon o sociálních službách upravuje dva typy akreditovaných vzdělávacích kurzů, a to jednak kurzy pro sociální pracovníky podle § 110 odst. 4 písm. c) a d) zák. o soc. službách, jednak akreditované kvalifikační kurzy pro pracovníky v sociálních službách podle § 116 odst. 5 zák. o soc. službách. Ministerstvo práce a sociálních věcí v této souvislosti zastává výkladové stanovisko (srov. Soubor otázek a odpovědí, str. 54-55; dostupné z: <http://www.mpsv.cz/files/clanky/14776/faq.pdf> , navštíveno 4. listopadu. 2013), že jedná-li se o pracovníky zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, kteří zajišťují přímou osobní péči o děti umístěné v zařízení, nebo o pracovníky zařízení sociálně výchovné činnosti nebo výchovně rekreačních táborů pro děti, kteří vykonávají výchovnou činnost směřující k získání základních společenských a hygienických návyků nebo provádějí volnočasové aktivity s dětmi, odpovídá náplň jejich práce náplni práce pracovníků v sociálních službách, proto je možné pro účely splnění podmínek odborné způsobilosti podle § 49a zák. o soc.-práv. ochraně dětí akceptovat, aby doložili absolvování akreditovaných kvalifikačních kurzů pro pracovníky v sociálních službách v rozsahu alespoň 200 hodin. Přitom je však třeba počítat s tím, že kurzy pro pracovníky v sociálních službách mají zpravidla rozsah 150 hodin, proto je nutné zbylých 50 hodin doplnit jinými akreditovanými kurzy pro sociální pracovníky. 

	V případě pracovníků pověřené osoby, kteří započali s poskytováním sociálně-právní ochrany v období po 1. lednu 2013, je třeba doložit splnění podmínek odborné způsobilosti podle § 49a zásadně ke dni zahájení jejich činnosti pro pověřenou osobu. Pokud tito noví pracovníci podmínky odborné způsobilosti nesplňují, je přípustné, aby se přechodně po dobu až 2 let podíleli na poskytování sociálně-právní ochrany dětí pod dohledem odborně způsobilé osoby, s výjimkou poskytování poradenství (viz § 49a odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). K tomu však srov. restriktivní výklad v komentáři k odst. 5 níže. 

	Nepřipouští se samostatný výkon odborných činností ve službách sociálně-právní ochrany dobrovolníky bez splnění alespoň náhradní odborné způsobilosti, jak se předpokládalo v písm. f) ve znění účinném do 31. prosince 2012. To však neznamená, že dobrovolníci by nemohli být ve službách sociálně-právní ochrany činní. Mohou, avšak pouze pod dozorem odborně způsobilé osoby, jak předpokládá odst. 5. 

K odst. 3 a 4 
 
	Obě ustanovení upravují způsob prokazování, resp. uznávání odborné způsobilosti. K tomu srov. také výše výklad k § 49 odst. 2 písm. b). 

K odst. 5 
 
	Zdejší ustanovení dovoluje vykonávat práci v sociálně-právní ochraně na základě pověření i osobě, která v danou chvíli nemá žádnou odbornou způsobilost, a to ani získanou náhradním způsobem. Výjimku představuje poskytování odborného sociálního poradenství dětem a dalším osobám, tzn. činnost, k níž je současně nezbytné splňovat kvalifikaci sociálního pracovníka podle zákona o sociálních službách, který žádné přechodné výjimky v tomto ohledu nestanovuje. Právní dobrodiní zdejšího ustanovení by mělo být využíváno především v rámci dobrovolnické služby. Využívání zdejšího ustanovení k obcházení podmínek odborné způsobilosti v rámci pracovněprávních a obdobných vztahů totiž odporuje úmyslu zákonodárce, vyjádřenému již v důvodové zprávě k původnímu znění § 48 z roku 1999, totiž že "při výkonu sociálně-právní ochrany se řeší celá řada velmi závažných otázek dotýkajících se dítěte, popř. jiných osob, a je proto třeba, aby osoba, která bude výkonem této péče pověřena, skýtala dostatečné záruky pro odpovídající výkon této činnosti", což bezesporu osoba bez vyššího vzdělání než základního, či ve smyslu zdejšího ustanovení dokonce i bez ukončeného základního vzdělání, zpravidla skýtat nebude. Stejně tak důvodová zpráva k novele zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 134/2006 Sb. vyjadřuje úmysl zákonodárce stanovením kvalifikačních předpokladů pro výkon práce ve službách sociálně-právní ochrany zajistit kvalitativní standard poskytované sociálně-právní ochrany a odstranit tím riziko poskytnutí nekvalifikované péče, čemuž opět absence jakékoli kvalifikace odporuje. V této souvislosti lze připomenout výkladové pravidlo § 2 odst. 2 obč. zák., podle něhož "zákonnému ustanovení nelze přikládat jiný význam, než jaký plyne z vlastního smyslu slov v jejich vzájemné souvislosti a z jasného úmyslu zákonodárce; nikdo se však nesmí dovolávat slov právního předpisu proti jeho smyslu", tzn. účel ustanovení vyjádřený v důvodové zprávě hraje při výkladu zákona vždy důležitou roli. 

	Rovněž zákon o sociálních službách dovoluje v § 116 odst. 1 písm. d) vykonávat některé činnosti vyhrazené jinak sociálnímu pracovníku, osobě, která má kvalifikaci "pouze" na pozici pracovníka v sociálních službách, a to, podobně jako tomu je v komentovaném ustanovení, "pod dohledem" odborně způsobilé osoby. I zde je vidět neodůvodněná měkkost zákona o sociálně-právní ochraně dětí, neboť kvalifikovanou práci, byť pod dohledem, podle obecné úpravy sociálních služeb osoba při absenci jakékoli kvalifikace vykonávat nemůže vůbec a musí splňovat předpoklady kladené na pracovníka v sociálních službách. Zákon o sociálních službách s činností osob bez předepsané kvalifikace počítá právě jen v případě dobrovolníků činných na základě zákona č. 198/2002 Sb., o dobrovolnické službě (srov. § 115 odst. 2 zák. o soc. službách), a je proto namístě vzhledem k výše citovaným důvodovým zprávám v tomto duchu vykládat i komentované ustanovení. 

Související ustanovení: 

 § 48 odst. 4 - výkon sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, § 49 odst. 2 písm. b), odst. 4 písm. e), odst. 10 písm. a) - vydávání pověření, 

§ 59f - přestupky pověřených osob. 

Související předpisy: 

 § 109, § 110, § 111, § 115, § 116a, § 120 odst. 11 zák. o soc. službách, 

zák. č. 312/2002 Sb., o úřednících územních samosprávných celků, 

vyhl. č. 505/2006 Sb., k provedení zákona o sociálních službách 

 § 50 

Odnětí pověření 

Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Orgán, který pověření vydal, bude také rozhodovat o odnětí pověření k sociálně právní ochraně. Navrhovaný § 50 stanoví taxativně důvody, kdy lze pověření k sociálně-právní ochraně odejmout. 

	S výjimkou zvlášť závažného porušení povinností se vylučuje odnětí oprávnění v případě, že za totéž porušení povinností již byla uložena pokuta, a tím se zamezuje dvojí sankci za stejný nedostatek či porušení povinností vyplývající z pověření pro výkon sociálně-právní ochrany. 

	Pověřené osoby mohou zřizovat i zařízení sociálně-právní ochrany, která mohou být využívána i pro dlouhodobý pobyt dítěte [= býv. zař. pro výkon pěst. péče]. Proto zákon stanoví pro případ odnětí pověření povinnost státním orgánům se o tyto děti postarat. 

	Po odnětí pověření bude možno požádat o vydání nového pověření k sociálně právní ochraně nejdříve za dva roky. 

	K zák. č. 134/2006 Sb.: Upřesňují se podmínky, za nichž může dojít k odnětí pověření, a to zejména v souvislosti s novou právní úpravou správních deliktů a vymezení podmínek, za nichž lze pověření k výkonu sociálně-právní ochrany vydat. 

K odst. 1 
 
	Ustanovení bylo podstatně změněno novelou zákona o sociálně právní ochraně dětí č. 134/2006 Sb., jež mu dala v zásadě dnešní podobu. Analogická úprava zrušení registrace sociální služby je uvedena v § 82 odst. 3 zák. o soc. službách. 

	Prvním důvodem pro odnětí (tj. zrušení) pověření je žádost samotné pověřené osoby, neboť k poskytování služeb sociálně-právní ochrany nelze nikoho nutit. Na rozdíl od oblasti sociálních služeb není stanovena povinnost pověřené osoby takovou žádost podat nejméně 3 měsíce přede dnem ukončení činnosti. 

	Druhým důvodem pro odnětí pověření, které má již sankční charakter, je skutečnost, že je pravomocně uložena pověřené osobě sankce za přestupek v případě zvláště závažného porušení povinností. Zvlášť závažné porušení povinností je neurčitý právní pojem a naplnění tohoto znaku bude záležet vždy na jedinečných okolnostech daného případu. Nejedná se však o dvojí trestání, neboť za přestupek se ukládá toliko peněžitá pokuta, zatímco účel zdejšího ustanovení je jiný a je úzce vázaný na samotný účel pověření, který spočívá v garanci státu na určité zajištěné kvalitě poskytování sociálně-právní ochrany dotčeným osobám. Podobně zákon o sociálních službách v § 82 odst. 3 písm. b) upravuje zrušení registrace sociální služby v případě, že poskytovateli „byl uložen správní trest za přestupek v případě zvlášť závažného porušení povinnosti stanovené poskytovatelům sociálních služeb“. 

	Třetím důvodem je skutečnost, že pověření je "mrtvé", pověřená osoba nerealizuje činnosti, k nimž je pověřena. Zákon o sociálních službách naproti tomu upravuje automatický zánik registrace v případě, "jestliže poskytovatel sociálních služeb nezapočne poskytovat sociální služby ve lhůtě do 6 měsíců od právní moci rozhodnutí o registraci", situace, kdy by k útlumu činnosti došlo až posléze, se explicitně neřeší. 

	Čtvrtým důvodem pro odnětí pověření je neobnovení činnosti po jejím pozastavení na žádost pověřené osoby. O pozastavení činnosti zákon hovoří v § 49 odst. 10 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí v souvislosti s plněním oznamovací povinnosti. O pozastavení činnosti se nevydává rozhodnutí, ale bere se pouze na vědomí. Není-li činnost obnovena (což pověřená osoba rovněž oznamuje) ani do 1 roku, lze zahájit řízení o odnětí pověření. Zákon o sociálních službách institut pozastavení činnosti nezná s výjimkou pozastavení výkonu činnosti právnické nebo fyzické osoby, která je usazena v jiném členském státě Evropské unie, jestliže poskytuje sociální služby ve smyslu zákona o sociálních službách na území České republiky dočasně a ojediněle, pokud předtím prokázala, že je držitelem oprávnění k výkonu činnosti podle právních předpisů jiného členského státu Evropské unie (§ 84 odst. 4 zák. o soc. službách). 

	Posledním důvodem pro odnětí pověření je pravomocné odsouzení pověřené osoby pro úmyslný trestný čin nebo pro nedbalostní trestný čin, související s činnostmi obdobnými výkonu sociálně-právní ochrany (srov. § 49 odst. 8 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Odsouzení jednotlivého pracovníka pověřené osoby tento důvod tedy samo o sobě nenaplňuje, byť se může jednat současně o přestupek pověřené osoby a mohou tak být dány důvody pro odnětí pověření podle písm. b). 

	Ačkoli jsou pověřené osoby obecně povinny se řídit standardy kvality, které pro odborné služby v náhradní rodinné péči a pro zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc dále blíže specifikují přílohy k prováděcí vyhlášce č. 473/2012 Sb., není zakotvena skutková podstata odnětí pověření z důvodu, že pověřená osoba "nesplňuje standardy kvality a k nápravě nedošlo ani na základě uložených opatření při inspekci" sociálně-právní ochrany, tak jak tuto skutkovou podstatu zakotvuje zák. o soc. službách v § 82 odst. 3 písm. c). Stejně tak chybí obecná možnost rozhodnout o odnětí pověření na základě skutečnosti, že pověřená osoba nadále nesplňuje podmínky pro vydání pověření, tak jak takovou možnost v oblasti sociálních služeb zakotvuje § 82 odst. 3 písm. a), neboť ne vždy bude taková skutečnost zakládat deliktní odpovědnost v rozsahu zvlášť závažného porušení těchto podmínek. 

	Částečné odnětí pověření. Má-li osoba pověření k více druhům základních činností, uvedeným v § 48 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, zejména tehdy, realizuje-li takové činnosti samostatnými pracovišti, lze odejmout pověření jen v rozsahu některých nebo jen jednoho druhu činnosti, a to ať "nesankčně", tj. na žádost pověřené osoby, tak v důsledku porušení povinností pověřenou osobou. 

K odst. 2 
 
	Ustanovení zakotvuje neprominutelnou dvouletou lhůtu, během níž nemůže být kladně vyřízena žádost o případné vydání nového pověření v případě, kdy pověření bylo odňato z jiného důvodu než na žádost pověřené osoby. V oblasti sociálních služeb podobná úprava neplatí, avšak obdobnou úpravu bychom nalezli v živnostenském zákoně, jehož § 8 odst. 6 obecně (tj. s celou řadou jinde uvedených výjimek) stanovuje přísněji, že "podnikatel může ohlásit ohlašovací živnost nebo požádat o udělení koncese v oboru nebo příbuzném oboru nejdříve po uplynutí 3 let od právní moci rozhodnutí o zrušení živnostenského oprávnění". 

K odst. 3 
 
	Zajištění náhradní péče. Je-li odňato pověření, je třeba zajistit péči o děti, kterým pověřená osoba poskytovala sociálně-právní ochranu, není-li tato péče zajištěna jinak. Tuto péči zajišťuje orgán, který rozhodl o odnětí pověření. Povinnost zajistit náhradní péči v důsledku odnětí pověření přichází do úvahy prakticky jen v situaci odnětí pověření k provozování zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc ve vztahu k dětem, které jsou do tohoto zařízení umístěny na základě rozhodnutí soudu, na základě žádosti orgánu sociálně-právní ochrany, popř. sice na tzv. smluvní dobrovolný pobyt, u něhož však byla příslušným orgánem sociálně-právní ochrany dětí konstatována důvodnost pobytu (ostatní smluvní pobyty musí provozovatel vyřešit dohodou stran nebo odstoupením od smlouvy před ukončením provozu zařízení). Obsahově obdobné ustanovení pro oblast sociálních služeb obsahuje § 93 písm. a) zák. o soc. službách, podle něhož "krajský úřad zajišťuje ve spolupráci s ostatními poskytovateli sociálních služeb a obecním úřadem obce s rozšířenou působností, příslušnou podle místa hlášeného pobytu osob, poskytnutí sociálních služeb v případě, kdy poskytovatel sociálních služeb ukončil poskytování sociálních služeb z důvodu zrušení jeho registrace, pozbytí její platnosti, popřípadě z jiného důvodu, a osoby, kterým tento poskytovatel dosud poskytoval sociální služby, se nacházejí v bezprostředním ohrožení jejich práv a zájmů a nejsou schopny samy si zajistit pokračující poskytování sociálních služeb". 

Související ustanovení: 

 § 48 - výkon sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, § 49 - vydávání pověření, § 49a - odborná způsobilost pro poskytování sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, 

část devátá (přestupky) 

Související předpisy: 

 § 82 odst. 3, § 84 odst. 4, § 93 písm. a) zák. o soc. službách, 

vyhl. č. 505/2006 Sb., k provedení zákona o sociálních službách, 

 § 162, § 169, § 170, § 171, § 186, § 187, § 189-193, § 195, § 198, § 201, § 202 aj. tr. zákoníku 

ČÁST SEDMÁ 

INSPEKCE POSKYTOVÁNÍ SOCIÁLNĚ-PRÁVNÍ OCHRANY 

 § 50a 

(Postup při inspekci sociálně-právní ochrany) 
PhDr. Miloslav Macela 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: Nově se budou orgány sociálně-právní ochrany a pověřené osoby řídit standardy kvality, specifikovanými v prováděcí vyhlášce. Dodržování standardů kvality bude v případě orgánů sociálně-právní ochrany kontrolováno nadřízeným orgánem v režimu kontroly výkonu přenesené působnosti. Tato skutečnost vyplývá z obecné úpravy zákona č. 128/2000 Sb., o obcích, zákona č. 129/2000 Sb., o krajích a zákona č. 131/2000 Sb., o hlavním městě Praze, a proto není třeba je zvláště upravovat v zákoně o sociálně-právní ochraně dětí. Znamená to, že ve vztahu k obecním úřadům a obecním úřadům obcí s rozšířenou působností budou standardy kvality kontrolovány nadřízeným krajským úřadem (Magistrátem hl. města Prahy ve vztahu k pověřeným úřadům městských částí) a ve vztahu ke krajským úřadům bude standardy kvality kontrolovat Ministerstvo práce a sociálních věcí. 

	V případě pověřených osob bude dodržování standardů kvality sociálně-právní ochrany dětí zajišťováno inspekcí poskytování sociálně-právní ochrany, kterou bude provádět krajská pobočka Úřadu práce České republiky. Pro postup inspekce budou obdobně platit příslušná ustanovení zákona o sociálních službách (§ 97 a n.). 

K § 50a 
 
	V souvislosti s procesem standardizace kvality sociálně-právní ochrany došlo k zavedení inspekce kvality sociálně-právní ochrany pro kontrolu kvality sociální práce u pověřených osob (plnění standardů kvality sociálně-právní ochrany u orgánů sociálně-právní ochrany je hodnoceno v rámci kontroly výkonu přenesené působnosti). 

	V souladu se záměrem postupného sjednocování systému sociálních služeb a osob pověřených k výkonu sociálně-právní ochrany nebyl zřizován speciální inspekční orgán. Došlo k rozšíření působnosti Úřadu práce, který byl orgánem příslušným k provádění inspekce sociálních služeb, při realizaci inspekce kvality sociálně-právní ochrany měly být využívány postupy upravené § 97 až 99 zák. o soc. službách. 

	Od 1. ledna 2015 novelou zákona o sociálních službách a novelou zákona o Úřadu práce České republiky č. 254/2014 Sb. dochází k dalšímu převodu inspekce kvality sociálních služeb na MPSV. Inspekce kvality sociálně-právní ochrany však zcela nelogicky zůstává nadále v kompetenci Úřadu práce ČR. Přestože zákonná úprava odkazuje na postupy užívané v oblasti sociálních služeb, je otázkou, zda při tomto kompetenčním rozdělení bude shoda postupů skutečně dodržována. 

Související ustanovení: 

 § 9a - povinnost řídit se standardy sociálně-právní ochrany 

Související předpisy: 

 § 97 až 99 zák. o soc. službách 

ČÁST OSMÁ 

SPOLEČNÁ USTANOVENÍ 

 § 51 

Povinnosti orgánů sociálně-právní ochrany při sdělování údajů 

Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Návrhem zákona se vymezuje způsob sdělování údajů mezi orgány sociálně-právní ochrany navzájem a dále rozsah, v jakém mohou uvedené orgány sdělovat údaje jiným orgánům. 

	Zároveň se stanoví povinnost orgánům sociálně-právní ochrany poskytovat ve vymezeném rozsahu a pro stanovený účel jiným státním orgánům, zejména soudům, údaje, které má k dispozici. 

	K zák. č. 272/2001 Sb.: Zprostředkování osvojení (pěstounské péče) budou zajišťovat [dva] orgány sociálně-právní ochrany, a to krajský úřad a Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí (ten zprostředkovává jen osvojení ve vztahu k cizině), přičemž evidenci dětí a evidenci žadatelů mohou vést současně i dva z uvedených orgánů sociálně-právní ochrany. Aby systém zprostředkování v této oblasti byl funkční, je nezbytné, aby evidence dětí i evidence žadatelů vedené jedním ze zprostředkujících orgánů byly přístupné ostatním z těchto orgánů. Proto se výslovně stanoví povinnost vést tuto evidenci v elektronické podobě způsobem umožňujícím dálkový přístup. 

	K zák. č. 134/2006 Sb.: V návaznosti na poznatky praxe týkající se nedostatků ve vzájemné informovanosti mezi orgány sociálně-právní ochrany a dalšími subjekty se doplňuje dosavadní úprava o povinnosti sdělovat si navzájem potřebné informace. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: Nově bude stanoveno, že obecní úřad obce s rozšířenou působností je nikoliv oprávněn, ale povinen poskytnout na žádost pověřené osoby údaje potřebné pro poskytování sociálně-právní ochrany dětí touto pověřenou osobou. Obdobně bude obecní úřad obce s rozšířenou působností povinen sdělit na žádost poskytovatele sociálních služeb údaje potřebné pro poskytnutí sociální služby. Toto doplnění je nezbytné k posílení vzájemné spolupráce a výměny informací mezi orgány sociálně-právní ochrany dětí a pomáhajícími organizacemi, které jsou zapojeny do řešení situace ohrožených dětí a jejich rodin. 

	Mezi subjekty, k nimž má orgán sociálně-právní ochrany dětí oprávnění podávat údaje dle § 51 odst. 4, se doplňují zdravotnická zařízení, a to na základě zkušeností z případů, kdy zdravotnické zařízení potřebuje informace o rodině zejména pro zdárný průběh léčby dítěte a pro posouzení vhodnosti rodinného prostředí po ukončení hospitalizace dítěte. V případě, kdy se odehrává domácí násilí v rodině s nezletilými dětmi, může se činnost orgánu sociálně-právní ochrany dětí a intervenčního centra při poskytování pomoci osobám ohroženým domácím násilím do jisté míry překrývat, a proto je žádoucí úzká spolupráce mezi oběma složkami. 

	Ve smyslu § 60a odst. 4 zákona č. 108/2006, o sociálních službách je součástí služby intervenčního centra také zajištění spolupráce a vzájemné informovanosti mezi intervenčními centry a jinými poskytovateli sociálních služeb, orgány sociálně-právní ochrany dětí, útvary Policie ČR a ostatními orgány veřejné správy. Z toho vyplývá, že intervenční centrum by mělo vykonávat určitou koordinační funkci při zajištění spolupráce všech orgánů a složek zapojených do řešení konkrétního případu domácího násilí. Intervenční centra však dosud nejsou zařazena mezi oprávněné subjekty, kterým jsou orgány sociálně-právní ochrany dětí povinny sdělovat na žádost potřebné údaje a vůči kterým je prolomena povinnost mlčenlivosti pracovníků orgánů sociálně-právní ochrany dětí podle § 57 odst. 1 zákona o sociálně-právní ochraně dětí. Je proto nezbytné doplnit intervenční centra do výčtu oprávněných subjektů v ustanovení § 51 odst. 5 písm. a). 

	Nově bude stanovena rovněž povinnost orgánu sociálně-právní ochrany dětí poskytnout údaje na žádost obecní policie, a to v rozsahu nezbytném pro plnění úkolů obecní policie. Orgán sociálně-právní ochrany dětí může s obecní policií úzce spolupracovat zejména při kontrole dodržování zákazů podávání a prodeje alkoholu a jiných návykových látek nezletilým dětem, při kontrole dodržování zákazu vstupu nezletilých dětí do heren nebo při kontrole dodržování výchovných opatření, která byla dítěti nebo jeho rodičům uložena ve formě omezení podle § 13. Pro zajištění účinné spolupráce mezi obecní policií a orgánem sociálně-právní ochrany dětí je proto nezbytná i vzájemná výměna informací. 

Přehled výkladu: 
 
I. Obecně 
 
II. Aktivní sdílení údajů mezi orgány sociálně-právní ochrany navzájem 
 
III. Elektronická evidence náhradní rodinné péče 
 
IV. Sdělování informací orgány sociálně-právní ochrany jiným orgánům veřejné moci, popř. poskytovatelům služeb 
 
V. Právo ředitele ústavního zařízení na informace o chovanci 
 
VI. Zapůjčování nebo jiné zpřístupnění správních spisů 
 
VII. Úhrada za poskytnutí údajů 
K § 51 
 
I. Obecně 
 
	Ke zdejšímu ustanovení je na úvod třeba uvést tři poznámky, z nichž plyne, že zdejší úprava není výlučná a je třeba vždy přihlížet i k jiným právním předpisům. Za prvé, zdejší ustanovení blíže provádí zásadu vzájemné spolupráce správních orgánů v zájmu dobré správy, zakotvenou v § 8 odst. 2 spr. řádu, a to v její důležité oblasti, kterou představuje sdílení údajů, které tyto orgány mají k dispozici v rámci své úřední činnosti. Podle § 55 odst. 6 věta první zák. o soc.-práv. ochraně dětí platí sice obecná zásada, že "údaje obsažené ve spisové dokumentaci týkající se dítěte je obecní úřad obce s rozšířenou působností oprávněn využít pouze v zájmu dítěte při zajišťování sociálně-právní ochrany", ale právě zvláštní povinnosti sdělovat údaje jiným subjektům, ať již orgánům veřejné moci, tak případně dalším osobám, tuto obecnou zásadu modifikují a nedovolují orgánu sociálně-právní ochrany na základě diskrece rozhodnout, že pro rozpor se zájmem dítěte údaje nesdělí, neboť takový postup by byl v rozporu s právem. 

	Za druhé, na zdejší ustanovení navazuje § 55 odst. 4 věta poslední zák. o soc.-práv. ochraně dětí (předložení písemností ze „zvláštní složky“, která není součástí spisové dokumentace, soudu nebo státnímu zastupitelství v trestním řízení) a ustanovení jiných předpisů, z nichž orgánu sociálně-právní ochrany vyplývá povinnost předložit dožadujícímu subjektu celý spis (jedná se např. o státní zastupitelství - § 14 zák. č. 283/1993 Sb., o státním zastupitelství; Veřejného ochránce práv - § 15 odst. 2 zák. č. 349/1999 Sb., o Veřejném ochránci práv; Ministerstvo spravedlnosti, resp. Kancelář vládního zmocněnce pro zastupování ČR před Evropským soudem pro lidská práva - § 2 odst. 1 zák. č. 186/2011 Sb., o poskytování součinnosti pro účely řízení před některými mezinárodními soudy a jinými mezinárodními kontrolními orgány; správní soud - § 45 odst. 3 zák. č. 150/2002 Sb., soudního řádu správního; apod.). Obecně tedy platí, že byť je ustanovení formulováno, zejména v odst. 3, 4 a 5, taxativním způsobem, nejsou jím dotčeny jiné právní předpisy, pokud z nich vyplývá povinnost orgánu sociálně-právní ochrany dětí sdělovat jiným orgánům veřejné moci předepsané údaje. 

	Za třetí, ustanovení souvisí rovněž s § 57 odst. 3 věta první, podle něhož je orgán sociálně-právní ochrany oprávněn zpracovávat osobní údaje ve smyslu zákona č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů. Podle zmíněného ustanovení je oprávněn tyto údaje zpracovávat pouze v rozsahu, který je nezbytný k plnění úkolů podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí. Je oprávněn zpracovávat i údaje citlivé [§ 4 písm. b) zák. o ochraně os. údajů]. Podle § 4 písm. e) zák. o ochraně os. údajů se zpracováním osobních údajů rozumí mj. shromažďování, používání, předávání, šíření, výměna osobních údajů apod. Orgánu sociálně-právní ochrany se týká rovněž § 5 odst. 3 zák. o ochraně os. údajů, podle něhož "provádí-li správce zpracování osobních údajů na základě zvláštního zákona, je povinen dbát práva na ochranu soukromého a osobního života subjektu údajů". Obecně platí, že orgán sociálně-právní ochrany může po právu poskytnout údaje ze spisové dokumentace (popř. spisovou dokumentaci samu) pouze tehdy, pokud to tento nebo jiný zákon dovoluje (popř. ukládá dokonce jako povinnosti, srov. např. zde odst. 5), jinak může osobní údaje, slovy zákona o ochraně osobních údajů, zpracovávat (formou jejich předání) pouze se souhlasem subjektu údajů, avšak i v takovém případě platí výjimka podle § 5 odst. 2 písm. e) zák. o ochraně os. údajů, podle něhož správce osobních údajů (tedy zde orgán sociálně-právní ochrany) může tyto zpracovávat (tj. také je "použít", "předat" apod.), "pokud je to nezbytné pro ochranu práv a právem chráněných zájmů správce, příjemce nebo jiné dotčené osoby; takové zpracování osobních údajů však nesmí být v rozporu s právem subjektu údajů na ochranu jeho soukromého a osobního života", podobně jako je možné zpracovávat dokonce citlivé údaje v případě, že je to "nezbytné v zájmu zachování života nebo zdraví subjektu údajů nebo jiné osoby nebo odvrácení bezprostředního závažného nebezpečí hrozícího jejich majetku, pokud není možno jeho souhlas získat zejména z důvodů fyzické, duševní či právní nezpůsobilosti, v případě, že je nezvěstný nebo z jiných podobných důvodů". K tomu dále srov. komentář k § 57 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Podle odst. 6 jsou evidence vedené podle tohoto zákona (viz dále § 53a odst. 1 a zejm. § 54 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) informačním systémem veřejné správy ve smyslu stejnojmenného zák. č. 365/2000 Sb. Podle jeho § 2 písm. b) se informačním systémem rozumí "funkční celek nebo jeho část zabezpečující cílevědomou a systematickou informační činnost. Každý informační systém zahrnuje data, která jsou uspořádána tak, aby bylo možné jejich zpracování a zpřístupnění, provozní údaje a dále nástroje umožňující výkon informačních činností". 

K odst. 1 
 
II. Aktivní sdílení údajů mezi orgány sociálně-právní ochrany navzájem 
 
	Zatímco odst. 3 až 5 upravují v naprosté většině "pasivní" povinnosti (byť s důležitými výjimkami), aktivované teprve žádostí oprávněného subjektu adresovanou orgánu sociálně-právní ochrany, zdejší první odstavec předpokládá aktivní sdílení informací mezi jednotlivými typy orgánů sociálně-právní ochrany (tj. obecními úřady, obecními úřady obcí s rozšířenou působností, krajskými úřady, Ministerstvem práce a sociálních věcí a komisemi pro sociálně-právní ochranu) - tj. ten orgán, který má k dispozici informace ať již v informačním systému (tj. evidenci), nebo spisové dokumentaci, o nichž může mít důvodně za to, že jsou potřebné jinému orgánu sociálně-právní ochrany pro poskytnutí ochrany dítěti nebo pro řádný výkon jiné úřední agendy podle tohoto zákona, je povinen takové údaje dotčenému orgánu aktivně postoupit (tj. mu je sdělit). Jedná se o obecné ustanovení, které je na některých místech konkretizováno, tak např. obecní úřad je povinen i bez vyzvání oznámit obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností skutečnosti nasvědčující tomu, že se jedná o ohrožené dítě [§ 10 odst. 1 písm. g) zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. 

K odst. 2 
 
III. Elektronická evidence náhradní rodinné péče 
 
	Ustanovení o elektronické evidenci bezprizorných dětí a žadatelů o náhradní rodinnou péči bylo do zákona vloženo již novelou zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 272/2001 Sb. s účinností od 1. ledna 2002 (viz též důvodovou zprávu výše). Dnes je s účinností od 1. ledna 2013 dále blíže rozvedeno v § 53a odst. 1 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Bohužel obě ustanovení nebyla dosud naplněna. Určité pokusy se dějí na úrovni krajských úřadů, zejména pro potřeby zajištění pěstounské péče na přechodnou dobu a existují i snahy tyto pokusy sjednocovat napříč kraji a dosáhnout tak naplnění zákona prosazením „zezdola“. To však není z hlediska komentovaného ustanovení zcela v rozporu se zákonem. Začátek zdejšího ustanovení totiž zmocňuje (a současně tedy ukládá jako povinnost) vést obě evidence „orgánu sociálně-právní ochrany, který zprostředkovává osvojení nebo pěstounskou péči“, tedy s ohledem na § 20 odst. 2 krajským úřadům (a jde-li o mezinárodní osvojení, Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí). 

K odst. 3 až 5 
 
IV. Sdělování informací orgány sociálně-právní ochrany jiným orgánům veřejné moci, popř. poskytovatelům služeb 
 
	Odstavec 3 ukládá vymezené povinnosti obecnímu úřadu, odstavec 4 obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností a odstavec 5 pak bez rozlišení všem orgánům sociálně-právní ochrany [srov. § 4 odst. 1 a odst. 2 písm. c) a § 38a zák. o soc.-práv. ochraně dětí]. Oprávněnými subjekty (jimž se údaje sdělují) jsou zpravidla soud, dále státní zastupitelství, obecně pak orgány činné v trestním řízení, nověji pak řada orgánů činných v oblasti sociálního zabezpečení, zejména na úseku dávek, a další uvedené subjekty i soukromé povahy (poskytovatelé sociálních či zdravotních služeb). Kromě zde uvedených subjektů však právo dožadovat informace po orgánu sociálně-právní ochrany vymezují i další zákony, jak bylo uvedeno výše v části I. Obecně. 

	Ve většině uvedených případů plní orgán sociálně-právní ochrany své informační povinnosti nikoli z vlastního podnětu, ale pouze na žádost oprávněného subjektu, s třemi výjimkami popsanými dále. 

	Za prvé podle odst. 3 písm. b) obecní úřad poté, kdy byl soudem požádán, oznamuje soudu jemu známou osobu vhodnou stát se poručníkem dítěte. Tuto osobu však současně i bez žádosti musí ohlásit příslušnému obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností; tuto povinnost by bylo možno dovodit i z obecné zásady odst. 1 (ustanovení je legislativní lapsus, neboť v návětí se uvádí „na vyžádání“, avšak dále se ustanovuje: „své doporučení oznamuje“; něco se oznamuje z povahy věci vždy bez žádosti). 

	Za druhé podle odst. 5 písm. b) musí orgán sociálně-právní ochrany sám bez žádosti oznamovat orgánu činnému v trestním řízení skutečnosti nasvědčující tomu, „že byl spáchán na dítěti trestný čin, nebo že dítě bylo použito ke spáchání trestného činu, nebo že dochází k násilí mezi rodiči, jinými osobami odpovědnými za výchovu dítěte a dalšími fyzickými osobami v domácnosti obývané dítětem, nebo že není plněna vyživovací povinnost k dítěti“. Nad rámec obecných předpisů jde pouze druhá část normy, týkající se oznamování neplacení výživného nebo domácího násilí, které nemusí mít povahu trestné činnosti. Jinak však platí obecně, co stanovuje § 8 odst. 1 věta druhá trestního řádu č. 141/1961 Sb., že „státní orgány [kterými je nutno rozumět i orgány územní samosprávy při výkonu přenesené působnosti] jsou dále povinny neprodleně oznamovat státnímu zástupci nebo policejním orgánům skutečnosti nasvědčující tomu, že byl spáchán trestný čin“. V této části je tak komentované ustanovení nadbytečné. Při plnění této povinnosti se nerozlišuje, zda jde o trestný čin, jehož je dítě obětí, nebo zda bylo dítě použito ke spáchání trestného činu jako „živý nástroj“, ale i orgán sociálně-právní ochrany musí oznámit jakýkoli trestný čin bez ohledu na pachatele, povahu a druh trestné činnosti, o jehož spáchání se hodnověrným způsobem dozvěděl. Při nesplnění takové povinnosti nelze vyloučit trestní odpovědnost konkrétních zaměstnanců pro trestný čin maření úkolu úřední osoby z nedbalosti podle § 330 tr. zákoníku, popř. dokonce pro trestný čin zneužití pravomoci úřední osoby podle § 329 tr. zákoníku. Současně s tím má i každý jednotlivý zaměstnanec v orgánu sociálně-právní ochrany dětí individuální zákonnou povinnost buď překazit, či alespoň oznámit v trestním zákoníku vyjmenovaný závažnější trestný čin, o němž se hodnověrným způsobem dozvěděl (§ 367, resp. § 368 tr. zákoníku). Výjimky v případě oznamovací povinnosti se vztahují pouze na advokátní a zpovědní tajemství, popř. na povinnost mlčenlivosti pracovníků organizace poskytující pomoc obětem tr. činu obchodování s lidmi, tedy již nikoli na „tajemství sociálně-právní ochrany“. 

	Za třetí podle odst. 5 písm. d) musí orgán sociálně-právní ochrany „oznámit krajské pobočce Úřadu práce, která povolila výkon umělecké, kulturní, sportovní nebo reklamní činnosti dítěte podle zvláštní úpravy zákona o zaměstnanosti, skutečnosti, které odůvodňují zahájení řízení o zákazu činnosti dítěte; orgán sociálně-právní ochrany je také povinen sledovat, zda došlo k nápravě“. Uvedené ustanovení je konkretizováno v § 124 odst. 3 zákona o zaměstnanosti, který stanovuje, že „při důvodném podezření, že u dítěte došlo ke ztrátě zdravotní způsobilosti k výkonu činnosti nebo k jiným skutečnostem znemožňujícím dítěti výkon činnosti, je zákonný zástupce dítěte, ošetřující lékař, oblastní inspektorát práce a orgán sociálně-právní ochrany dítěte povinen sdělit tyto skutečnosti příslušné krajské pobočce Úřadu práce“. Oznamovat bude tedy uvedené skutečnosti orgán sociálně-právní ochrany z vlastního podnětu, ale nikoli výlučně, neboť § 122 odst. 9 zák. č. 435/2004 Sb., o zaměstnanosti, stanovuje, že také „krajská pobočka Úřadu práce si může vyžádat vyjádření orgánu sociálně-právní ochrany dětí, zda mu nejsou známy skutečnosti, které by bránily dítěti ve výkonu činnosti, nebo zda není činnost pro dítě vhodná“. Nejedná se však o dožádání k provedení šetření, jak z textu i jednoznačně plyne (k podobné konstrukci sdělování pouze těch vyžádaných informací, které má již orgán sociálně-právní ochrany k dispozici z vlastní úřední činnosti i bez ohledu na žádost o jejich poskytnutí, srov. úpravu součinnosti tohoto orgánu v řízení o udělení státního občanství, zmíněnou v komentáři k § 4, v části VI. Působnost orgánu sociálně-právní ochrany založená jinými předpisy). Pokud tedy dítě není zařazeno v evidenci (není nad ním stanoven dohled), popř. v minulosti sice pod „zvláštní ochranou“ bylo, ale došlo později k jeho vyřazení (zrušení správního dohledu), orgánu sociálně-právní ochrany nezbývá než sdělit, že k osobě požadované aktuální poznatky nemá. Je-li uložen zákaz činnosti dítěte, bude pak orgán sociálně-právní ochrany realizovat správní dohled, tedy zpravidla poté, kdy se od příslušné krajské pobočky Úřadu práce dozví, že zákaz činnosti byl pravomocně uložen. Úřad práce při výkonu správních činností podle části šesté zákona o zaměstnanosti (Výkon umělecké, kulturní, sportovní nebo reklamní činnosti dítěte) nevystupuje jako orgán sociálně-právní ochrany ve smyslu § 4 odst. 1 písm. f) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, ale jako orgán zaměstnanosti, tj. orgán veřejné správy zajišťující ochranu práv a oprávněných zájmů dítěte podle zvláštního právního předpisu ve smyslu § 1 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Dotčený orgán musí sdělit požadované údaje, podat vyžádané zprávy apod. oprávněnému subjektu na jeho žádost vždy, s jedinou výjimkou, uvedenou v odst. 4 písm. e), podle něhož potřebné údaje na jeho vyžádání poskytovateli zdravotních služeb poskytnout pouze může - bude tak záležet na jeho úvaze, co a v jakém rozsahu v této souvislosti poskytne, a to vždy pod zorným úhlem zásady, uvedené výše v části I. Obecně, totiž že údaje obsažené ve spisové dokumentaci týkající se dítěte lze využít pouze v zájmu dítěte při zajišťování sociálně-právní ochrany (tedy: ochrany práv dítěte). Jde-li však o poskytování údajů na žádost soudu, orgánu činného v trestním řízení, obecní policie, jiných správních orgánů včetně orgánů sociálního zabezpečení a Probační a mediační služby podle odst. 5 písm. a) body 1 až 3 a 9, písm. c), a to ve věcech, které se bezprostředně nebo vůbec netýkají sociálně-právní ochrany dotčeného dítěte, lze mít povinnost sdělovat údaje těmto subjektům a orgánům za striktně limitovanou (popřípadě zcela vyloučenou) povinností mlčenlivosti podle § 57. Orgán sociálně-právní ochrany totiž disponuje řadou osobních údajů včetně citlivých, a to o jak o dítěti, tak o řadě dalších osob. Sdělování takových údajů soudu (mimo řízení péče o nezletilé, popř. dalších řízení rodinně-právních, týkají-li se dítěte, popř. jde-li o řízení, v němž dítě vystupuje jako strana a poskytnutí uvedených údajů je v zájmu tohoto dítěte, neboť může mít vliv na jeho úspěch v předmětné sporné věci), jiným správním orgánům či bezpečnostním orgánům pro účely řízení, která nemají žádnou souvislost s ochranou evidovaného dítěte, by tak bylo zjevně nepřiměřené. Za bezpodmínečnou lze mít proto pouze povinnosti sdělit vždy na žádost 
 
- krajské pobočce Úřadu práce údaje potřebné pro řízení a povolování výkonu činnosti dítěte podle zvláštního právního předpisu, neboť v této oblasti má určité kompetence i orgán sociálně-právní ochrany dětí, a to pouze za předpokladu, že je uvedené dítě již v evidenci ochrany mládeže, 
 
- krajské pobočce Úřadu práce údaje potřebné pro podání návrhu soudu na stanovení výživného a návrhu na výkon rozhodnutí, jde-li o výživné na děti svěřené do pěstounské péče nebo předpěstounské péče, neboť se jedná o postup podle komentovaného zákona, v němž Úřad práce vystupuje sám jako orgán sociálně-právní ochrany dětí, 
 
- zařízení uvedenému v § 29 odst. 1 informace o poměrech v rodině dítěte, které bylo do tohoto zařízení umístěno na základě rozhodnutí soudu, neboť ustanovení pouze předjímá, resp. navazuje na zvláštní úpravu nahlížení do spisu osobami odpovědnými za péči o dítě, 
 
- věznici, ve které mladistvý vykonává trest odnětí svobody, informace potřebné pro dosažení účelu trestu, neboť sdílení takových informací souvisí úzce s periodickým dozorem orgánu sociálně-právní ochrany nad výkonem trestního opatření, 
 
- intervenčnímu centru údaje, které má orgán sociálně-právní ochrany o osobě ohrožené násilným chováním pro účely poskytování pomoci této osobě intervenčním centrem, neboť se jedná o průlom do povinnosti mlčenlivosti (ve smyslu ochrany osobních údajů), avšak pouze pokud je to nezbytně třeba k ochraně životně důležitých zájmů subjektu údajů, popřípadě pokud je to nezbytné pro ochranu práv a právem chráněných zájmů správce, příjemce nebo jiné dotčené osoby [srov. § 5 odst. 2 písm. c) a e) zák. č. 101/2000 Sb.], a to pouze za předpokladu, že je dotčené dítě, jehož nebo jehož osob blízkých se uvedené informace týkají, již v evidenci ochrany mládeže, 
 
- a i bez shora uvedené žádosti orgánu činnému v trestním řízení oznamovat skutečnosti nasvědčující tomu, že byl spáchán na dítěti trestný čin nebo že dítě bylo použito ke spáchání trestného činu nebo že dochází k násilí mezi rodiči, jinými osobami odpovědnými za výchovu dítěte a dalšími fyzickými osobami v domácnosti obývané dítětem, nebo že není plněna vyživovací povinnost k dítěti; a v této souvislosti lze zřejmě připustit i sdělování údajů ze spisové dokumentace v případě, že je vedeno trestní řízení, v němž dítě vystupuje v postavení poškozeného, resp. oběti, 
 
- oznámit krajské pobočce Úřadu práce, která povolila výkon umělecké, kulturní, sportovní nebo reklamní činnosti dítěte podle zvláštního právního předpisu, skutečnosti, které odůvodňují zahájení řízení o zákazu činnosti dítěte, a to pouze za předpokladu, že je uvedené dítě již v evidenci ochrany mládeže, 
 
- poskytnout Veřejnému ochránci práv informace, které si vyžádá při šetření, neboť taková povinnost vyplývá ze zákona o Veřejném ochránci práv. 
 
	K této problematice srov. také komentář k § 57. 

	Jakkoli je tedy pro svou obecnost poněkud sporné, je nezbytné v této souvislosti aplikačně využít ustanovení § 55 odst. 6 věta první. A to ohledně toho, co by orgán sociálně-právní ochrany měl sdělovat na žádost jiných orgánů veřejné správy, a kdy již by měl jakékoliv poskytnutí informací, jež má k dispozici, z důvodu ochrany osobních údajů a zachování povinnosti služební mlčenlivosti odmítnout. Údaje obsažené ve spisové dokumentaci týkající se dítěte je obecní úřad obce s rozšířenou působností oprávněn využít pouze v zájmu dítěte při zajišťování sociálně-právní ochrany. Je tedy na místě poskytnutí informací odmítnout, pokud by takové poskytnutí informací v dané věci nebylo nebo pravděpodobně nebylo v zájmu dítěte (např. by se jejich poskytnutím mohla pravděpodobně snížit materiální situace rodiny, být ohrožena osobní péče apod.) a současně by se nejednalo o „zajišťování sociálně-právní ochrany“ v širším smyslu (srov. vymezení k § 1 odst. 1). Tak tomu bude tehdy, pokud řízení vedené jiným orgánem veřejné moci ani odvozeně nemůže ve smyslu § 1 odst. 1 komentovaného zákona souviset nebo přispět k ochraně práva dítěte na příznivý vývoj a řádnou výchovu nebo k ochraně oprávněných zájmů dítěte, včetně ochrany jeho jmění, nebo k působení směřujícímu k obnovení narušených funkcí rodiny [ve vztahu k bezprostřední osobní péči rodičů nebo jiných pečovatelů o dítě], popřípadě k zabezpečení náhradního rodinného prostředí pro dítě, které nemůže být trvale nebo dočasně vychováváno ve vlastní rodině. 

V. Právo ředitele ústavního zařízení na informace o chovanci 
 
	Vzájemné sdílení údajů mezi orgánem sociálně-právní ochrany dětí (především příslušným obecním úřadem obce s rozšířenou působností vykonávajícím dozor nad cizí péčí ústavní) a ústavním zařízením, jde-li o umístění dítěte rozhodnutím soudu, zajišťuje též norma odst. 5 písm. a) bod 6. Podle § 23 odst. 2 písm. a) zák. č. 109/2002 Sb. ve znění zák. č. 333/2012 Sb. uvedené oprávnění přísluší řediteli ústavu, který může "požádat příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí o informace o poměrech v rodině dítěte, které bylo umístěno do zařízení, a je-li tomuto dítěti zprostředkovávána pěstounská péče nebo osvojení, také informace o postupu při tomto zprostředkování"; podle písm. b) cit. ustanovení zák. č. 109/2002 Sb. ve znění zák. č. 333/2012 Sb. řediteli přísluší ještě právo "na základě písemné žádosti nahlížet do spisové dokumentace vedené příslušným orgánem sociálně-právní ochrany dětí o dítěti umístěném v zařízení" (jedná se tak o další nepřímé doplnění úpravy zdejšího ustanovení, resp. doplnění § 55 odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

VI. Zapůjčování nebo jiné zpřístupnění správních spisů 
 
	Poskytnutí spisové dokumentace kromě shora uvedených případů založených jinými právními předpisy upravuje zdejší ustanovení pouze v případě poskytování spisové dokumentace krajskému úřadu a MPSV v odst. 4 písm. c). V ostatních případech, kdy se vyžaduje "poskytnutí údajů", bude takové poskytnutí realizováno zpravidla formou vyhotovení zprávy, popř. poskytnutím opisů nebo kopií listin či výňatků z nich ze spisové dokumentace. Při žádosti o poskytnutí údajů ze spisové dokumentace, ať již pověřené osobě či poskytovateli sociálních služeb podle odst. 4 písm. d), tak zejména orgánu činnému v trestním řízení podle odst. 5 písm. a) bod 2, nelze však vyloučit, a v některých případech to bude i praktické, poskytnutí předmětných údajů formou zpřístupnění spisové dokumentace oprávněné osobě, zastupující subjekt, kterému svědčí oprávnění k poskytnutí údajů. Tzn. že se fakticky umožní nahlédnutí do spisové dokumentace, popř. pořízení výpisů, opisů či kopií z ní. Zejména takový postup přichází do úvahy, je-li dokumentace obsáhlá. 

VII. Úhrada za poskytnutí písemných údajů 
 
	Úhrada za poskytnutí údajů, popř. osvobození od této úhrady vyplývají v prvé řadě ze zákona o správních poplatcích č. 634/2004 Sb. Ve vztahu k orgánům činným v trestním řízení pak platí zásada, uvedená v § 8 odst. 1 věta první tr. řádu, podle níž "státní orgány, právnické a fyzické osoby jsou povinny bez zbytečného odkladu, a nestanoví-li zvláštní předpis jinak, i bez úplaty vyhovovat dožádáním orgánů činných v trestním řízení při plnění jejich úkolů". 

	Podle sazebníku k výše uvedenému zákonu o správních poplatcích č. 634/2004 Sb., položka 3, jsou od poplatku spojeného s vydáním stejnopisu, opisu nebo výpisu ze správního spisu, osvobozeny různé druhy veřejně prospěšných právnických osob soukromého práva (osvobození osobní). Veřejnoprávní ústavy, tj. příspěvkové organizace typu školského zařízení pro výkon ústavní výchovy, zde však uvedeny nejsou. Podle § 8 odst. 2 písm. a) zák. o správních poplatcích jsou od poplatku osvobozeny mj. úkony související s prováděním předpisů o sociálním zabezpečení (osvobození věcné). Byla-li by zařízení pro výkon ústavní výchovy zařízeními v oboru sociálních věcí, spravujícími se předpisy sociálního zabezpečení, dopadal by na předmětný úkon právě uvedený osvobozovací důvod. Avšak úkony ředitele školského zařízení pro výkon ústavní výchovy nejsou úkony související s prováděním předpisů o sociálním zabezpečení, ale předpisů školských, proto na ně nelze vztáhnout ani tento osvobozovací důvod. Jde-li o osvobození osobní, pak nelze na ředitele ústavu bez dalšího pohlížet jako na státní orgán [§ 8 odst. 1 písm. a), viz dále]; vedle toho, podle písm. d), se pak osvobozují právnické osoby, požadují-li provedení úkonů souvisejících s výkonem státní správy, kterým jsou pověřeny. Nicméně lze učinit následující dvě úvahy: jednak ředitel ústavu není právnická osoba, ale osoba fyzická, jednak samotný výkon péče o děti není výkonem státní správy; zák. č. 109/2002 Sb. v § 24 odst. 3 taxativním způsobem uvádí poměrně úzce oblasti, v nichž ředitel ústavu "rozhoduje v oblasti státní správy", jedná se zejména o rozhodování o ošetřovném, kontraktaci zaopatřovací smlouvy s mladým dospělým, a zejména o správní činnost na úseku umísťování dětí do zařízení správním rozhodnutím v obvodu příslušného diagnostického ústavu, a dále o rozhodování v oblasti pobytu dítěte mimo ústav - tedy v těchto několika málo věcech je na ředitele "přenesen" výkon veřejné správy; samotné poskytování zaopatření a výchovy není výkonem veřejné (natož státní) správy. Obecně tedy školský ústav ani jeho ředitel, nejsou osvobozeni, a to ani věcně, ani osobně od správních poplatků při pořizování opisů, výpisů a kopií ze spisové dokumentace, leda by zpoplatněné úkony byly osvobozeny proto, že jsou prováděny v situacích, kdy ředitel rozhoduje v "oblasti státní správy", což prakticky znamená jen na úseku umísťování a přemísťování dětí s uloženou ochrannou výchovou do jednotlivých zařízení, neboť při povolování pobytu, příp. hostitelské péče je součinnost orgánů upravena speciálně formou nutnosti vyžádání závazného stanoviska (vyžádání jiných informací, popř. nahlížení do spisu při tomto řízení by tak postrádalo smysl, resp. by bylo v rozporu s procesní ekonomií). 

	Při rozhodování o ošetřovném postrádá nahlížení rovněž smysl, neboť majetkové poměry se zjišťují jiným způsobem (orgán sociálně-právní ochrany sice ve spise s údaji o majetkových poměrech disponuje, tyto však nemusí být úplné ani aktuální). Oprávnění ředitele zařízení podle § 23 odst. 2 zák. č. 109/2002 Sb. mají spíše soukromoprávní charakter - zakládají právo "pečující osoby", jíž je však v daném případě osoba právnická, nahlížet do spisu, podobně jako má stejné právo (a ze stejných důvodů) rodič či jiná (fyzická) osoba odpovědná za výchovu dítěte [srov. § 55 odst. 5 ve spojení s § 4a písm. a)]. Důvody takového oprávnění souvisejí tedy v prvé řadě s poskytováním péče a zaopatření dítěti, nikoli s "výkonem státní správy". V tom se zásadně z hlediska účelu úpravy liší oprávnění ředitele ústavu od "podobného" oprávnění orgánu sociálně-právní ochrany dětí podle § 29 odst. 3 i. f. odst. 6 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, podle něhož orgán sociálně-právní ochrany má přístup k ústavní osobní dokumentaci dítěte a současně má právo požadovat "poskytnutí" potřebných listin, dokladů nebo zpráv, neboť tam naopak je předmětem činnosti tohoto orgánu dozor nad dodržováním práv dítěte v ústavu, jde tedy naopak o činnost v oblasti veřejné správy, nikoli o výkon nějakého soukromoprávního oprávnění zaměstnance orgánu sociálně-právní ochrany (proto je současně dáno osvobození od správního poplatku). 

	Neosvobozený poplatník správního poplatku je tak povinen uhradit orgánu sociálně-právní ochrany dětí 50 Kč za každou i započatou stránku opisu (výpisu) nebo 40 Kč za technický nosič dat, nebo 15 Kč za první stránku a 5 Kč za každou další i započatou stránku opisu (kopie), jsou-li pořizovány na kopírovacím stroji nebo tiskárně počítače. 

Související ustanovení: 

 § 4 - věcná příslušnost správních úřadů, § 6 - pojem ohroženého dítěte, § 10 - některé činnosti orgánů sociálně-právní ochrany, 

§ 29 odst. 1 

 § 38 - komise pro sociálně-právní ochranu, § 38b - krajský poradní sbor, § 48 a násl. - výkon sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, § 54 - vedení evidence a spisové dokumentace, § 55 - spisová dokumentace ochrany mládeže, § 56 - vedení spisové dokumentace jiným orgánem než obecním úřadem obce s rozšířenou působností, § 57 - mlčenlivost 

Související předpisy: 

 § 8 odst. 1 tr. řádu, 

 § 101, § 120, § 126, § 128 o. s. ř., 

 § 11 odst. 1 písm. a) bod 3 zák. č. 553/1991 Sb., o obecní policii, 

 § 36 písm. m) zák. č. 582/1991 Sb., o organizaci a provádění sociálního zabezpečení, 

 § 14 zák. č. 283/2003 Sb., o státním zastupitelství, 

 zák. o st. soc. podpoře, 

zák. č. 169/1999 Sb., o výkonu trestu odnětí svobody, 

 § 15 odst. 2 zák. č. 349/1999 Sb., o Veřejném ochránci práv, 

 § 4 písm. e), § 5 odst. 2, 3 zák. o ochraně os. údajů, 

 § 5 odst. 2 zák. č. 257/2000 Sb., o Probační a mediační službě, 

 § 23 odst. 2, § 24 odst. 2, 3 zák. č. 109/2002 Sb., 

 § 3 odst. 4, § 36, § 40, § 48, § 55 odst. 3, § 56 odst. 2 z. s. m., 

 § 122 odst. 9, § 124 odst. 3 zák. č. 435/2004 Sb., o zaměstnanosti, 

 § 8 odst. 2 spr. řádu, 

 § 8 odst. 1, 2 zák. č. 634/2004 Sb., o správních poplatcích, 

 § 60a odst. 4, § 100a zák. o soc. službách, 

 § 28, § 55 odst. 3 písm. b), § 61 odst. 1 písm. f) zák. o pomoci v hmotné nouzi, 

 § 329, § 330 tr. zákoníku, 

 § 2 odst. 1 zák. č. 186/2011 Sb., o poskytování součinnosti pro účely řízení před některými mezinárodními soudy a jinými mezinárodními kontrolními orgány, 

 § 31 odst. 2, § 32 zák. č. 329/2011 Sb., o poskytování dávek osobám se zdravotním postižením, 

 § 65 odst. 1 písm. f) zák. o zdrav. službách 

 § 52 

(Oprávnění vstupovat do domácnosti [1] a úřední licence k pořizování obrazových a zvukových záznamů [2]) 
Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Předpokladem kvalitního výkonu sociálně-právní ochrany je možnost získávání potřebných informací a údajů týkajících se dítěte, jeho rodičů, dalších osob odpovídajících za výchovu dítěte, prostředí, v němž dítě žije apod. Jedním ze způsobů, jak uvedené informace získat, je přímý, bezprostřední a osobní styk zaměstnanců orgánu sociálně-právní ochrany s dítětem a rodinou, popřípadě s prostředím, kde dítě žije. Proto se návrhem zákona stanoví oprávnění zaměstnance orgánu sociálně-právní ochrany navštěvovat dítě, jeho rodinu a prostředí, kde dítě žije. Současně může zaměstnanec orgánu sociálně-právní ochrany pořizovat z těchto návštěv záznamy, je-li to pro výkon sociálně-právní ochrany potřebné. 

K odst. 1 
 
	Oprávnění vstupovat do jinak soukromých prostor zakládá orgánům veřejné moci řada předpisů, ať již z oboru správního práva, tak z oboru předpisů upravujících soudní výkon rozhodnutí (exekuci), předpisů trestněprávních apod. Jedná se vždy o mimořádně silnou kompetenci, zasahující do celé řady základních lidských práv garantovaných na úrovni ústavního pořádku a mezinárodními úmluvami, počínaje ochranou vlastnického práva až po ochranu soukromého a rodinného života, která vystupuje do popředí právě zde. Při realizaci zdejšího oprávnění současně plně platí obecné zásady činnosti správních orgánů, vyjádřené v úvodu správního řádu, především povinnost zdvořilého chování úředních osob, povinnost vycházet dotčeným osobám pokud možno vstříc (např. ohledně vhodné doby pro provedení návštěvy) a povinnost dotčené osoby co nejméně zatěžovat (§ 4 odst. 1, § 6 odst. 2 spr. řádu). Podle § 4 odst. 3 spr. řádu "správní orgán s dostatečným předstihem uvědomí dotčené osoby o úkonu, který učiní, je-li to potřebné k hájení jejich práv a neohrozí-li to účel úkonu", z čehož plyne, že návštěva by měla být zásadně ohlášená, ovšem pokud by ohlášení návštěvy mělo ohrozit její účel, přichází v úvahu i návštěva neohlášená, zejména tam, kde lze předpokládat vyšší míru ohrožení dítěte (k tomu srov. rovněž výklad k § 29 v části V. Základní procesní pravidla dozoru nad cizí péčí ústavní). 

	Obecné podmínky pro realizaci zdejšího oprávnění vyplývají z věcné a osobní působnosti tohoto zákona. K tomu srov. výklad zejm. k § 1, část III. Pojem sociálně-právní ochrany dětí, její postavení v systému veřejného práva; vztah ke správnímu řádu, IV. Důsledky zásady legality a VI. Okruh činností v sociálně-právní ochraně dětí a jejich původ, k § 2, část IV. Dovolený rozsah sociálně-právní ochrany dětí poskytované starším nezletilým, k § 6, část XIII. Prohlášení dítěte za ohrožené atd. V plném rozsahu tak lze zdejšího ustanovení využít buď jen tehdy, je-li dítě pod zvláštní ochranou ze zákona (děti v cizí péči a dozor nad nimi podle § 19 odst. 4 a podle § 29; trestní řízení proti mladistvému apod.), nebo je-li pod zvláštní ochranou na základě správního rozhodnutí [vzetí pod „zvláštní ochranu“ stanovením správního dohledu podle § 6 ve spojení s § 13 odst. 1 písm. b) a § 54 písm. a)]. 

	Zvláštní podmínky pak stanovuje zdejší ustanovení následujícím způsobem: 
 
1) Za prvé se stanovuje oprávnění navštěvovat obydlí (bez ohledu na jeho právní status, nemusí se tak vždy jednat o byt), v němž dítě žije. Není tedy možno vynucovat si vstup do domácnosti, kde dítě nežije (např. v případě projednávání žádosti o hostitelskou péči), nicméně odmítnutí dotčených osob takovou návštěvu dobrovolně umožnit může mít podle povahy úkonu důsledek v negativním stanovisku, závěru nebo rozhodnutí orgánu sociálně-právní ochrany. Rodičům, popř. jiným osobám odpovědným za výchovu dítěte se současně na základě § 53 odst. 2 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí ve spojení s odst. 3 ukládá povinnost umožnit návštěvu úřední osoby podle zdejšího ustanovení, je-li to nezbytné jednak pro ochranu života nebo zdraví dítěte (tedy zpravidla v případě krizových situací nebo při prověřování závažných udání došlých orgánu sociálně-právní ochrany), ale rovněž je-li to nezbytné pro ochranu práv dítěte, což je již kategorie velmi široká. Splnění povinnosti umožnit návštěvu je možno vynucovat ukládáním pořádkových pokut a to i opakovaným; výše jednotlivé pokuty přitom může dosáhnout až 20 tis. Kč (§ 53 odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 
 
2) Za druhé se umožňuje orgánu sociálně-právní ochrany zjišťovat v řadě sociálních prostředí, kde se dítě zdržuje (demonstrativně je uvedeno bydliště, škola, školské zařízení, zařízení poskytovatele zdravotních služeb a pracoviště, tzn. že může jít i o jiná prostředí), tři skutečnosti, a to za prvé, jak je zajištěna péče o dítě, za druhé, v jakých sociálních podmínkách dítě žije a za třetí, jaké má dítě chování. V tomto rozsahu je ustanovení třeba vyložit v úzké návaznosti na § 53 odst. 1 o bezplatném sdělování údajů, potřebných pro výkon sociálně-právní ochrany. 
 
	Začátek ustanovení je nadbytečně komplikovaný, neboť by postačoval úvod, svěřující předmětné kompetence pracovníkům v orgánech sociálně-právní ochrany, přičemž otázku, které orgány jimi jsou, řeší zákon o sociálně-právní ochraně dětí na jiných místech [především v § 4 odst. 1, odst. 2 písm. c)], a uvedení zaměstnanců krajských úřadů, jakož i obecních úřadů obcí s rozšířenou působností je tak duplicitní (neboť se jedná také a především o orgány sociálně-právní ochrany). Tak tomu ostatně bylo v původním znění zákona. Protože orgánem sociálně-právní ochrany je úřad jako celek, vztahuje se uvedené ustanovení na všechny zaměstnance, kteří dle organizačního řádu realizují úkoly na úseku sociálně-právní ochrany, tedy také na tajemníka obecního úřadu jako představenou úřední osobu (podobně i na ředitele krajského úřadu). Vzhledem k tomu, že jsou výslovně uvedeni zaměstnanci, ačkoli obecní úřad (tedy také orgán sociálně-právní ochrany) tvoří rovněž starosta a místostarosta, kteří nejsou zaměstnanci, může být sporné, zda i těmto úředním osobám svědčí právo založené zdejším ustanovením. Pokud by tomu tak mělo být, ustanovení by mělo začínat „osoby pověřené v orgánech sociálně-právní ochrany jejím výkonem“ nebo podobně. Vzhledem k souvislostem celého zákona se však má za to, že pravomoc založená zdejším ustanovením přísluší všem osobám „v orgánu sociálně-právní ochrany“, tedy i starostovi a místostarostovi (např. Novotná, V., Burdová, E. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí. Komentář. 3. vyd. Praha: Linde, 2007, str. 245). Důležitá jsou však slova komentovaného ustanovení, která vyžadují, aby k realizaci návštěvy (šetření) došlo výlučně v souvislosti s plněním úkolů podle tohoto zákona. Tzn. že pracovníci obecních úřadů mohou zdejšího oprávnění využít pouze při plnění přesně vymezených kompetencí (např. při šetření v domácnosti ohroženého dítěte, nad nímž byl stanoven správní dohled apod.), pracovníci krajských úřadů nebo MPSV pak podobně pouze v rámci plnění těch úkolů, které jim zákon o sociálně-právní ochraně dětí výslovně na různých místech svěřuje, nikoli v rozsahu všech kompetencí, tedy zejména těch, které zákon svěřuje výhradně obecnímu úřadu (obce s rozšířenou působností). 

	Protože pověření k výkonu sociálně-právní ochrany podle § 48 není pověřením k výkonu veřejné správy a pověřená osoba není orgánem sociálně-právní ochrany, komentovaná úprava se na zaměstnance pověřených osob nevztahuje. K tomu srov. výklad k § 48 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, část I. Povaha „pověření“ k poskytování sociálních služeb v sociálně-právní ochraně dětí a část II. Některé základní zásady poskytování sociálních služeb na základě „pověření“. Pokud by si pracovník pověřené osoby vynucoval na základě zdejšího ustanovení, popř. § 53 odst. 2 písm. a), c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí vstup do domácnosti, mohlo by se jednat o naplnění skutkové podstaty trestného činu přisvojení pravomoci úřadu podle § 328 tr. zákoníku. Zaměstnanec jakékoli sociální služby může vstupovat do domácnosti klientů pouze s jejich souhlasem a tyto návštěvy se řídí pouze kritérii soukromého práva (především konsenzem obou stran). 

K odst. 2 
 
	Podle § 86 obč. zák. "nikdo nesmí zasáhnout do soukromí jiného, nemá-li k tomu zákonný důvod. Zejména nelze bez svolení člověka narušit jeho soukromé prostory, sledovat jeho soukromý život nebo pořizovat o tom zvukový nebo obrazový záznam, využívat takové či jiné záznamy pořízené o soukromém životě člověka třetí osobou, nebo takové záznamy o jeho soukromém životě šířit". Zdejší ustanovení zakotvuje zákonnou úřední licenci pro takový zásah, jinak obecně nedovolený, a navazuje tak na § 88 odst. 2 obč. zák., podle něhož "svolení není třeba ani v případě, když se podobizna, písemnost osobní povahy nebo zvukový či obrazový záznam pořídí nebo použijí na základě zákona k úřednímu účelu". I při využití zdejší úřední licence však současně platí obecná zásada, že "zákonný důvod k zásahu do soukromí jiného nebo k použití jeho podobizny, písemnosti osobní povahy nebo zvukového či obrazového záznamu nesmí být využit nepřiměřeným způsobem v rozporu s oprávněnými zájmy člověka", vyjádřená v § 90 obč. zák. 

	Poznámka pod čarou č. 49 nadále odkazuje na § 12 odst. 2 bývalého zák. č. 40/1964 Sb. I s vědomím, že poznámky pod čarou nemají normativní význam, lze připomenout, že (§ 3029 odst. 1 obč. zák.) "dovolávají-li se právní předpisy ustanovení, která se tímto zákonem [tj. občanským zákoníkem] zrušují, vstupují na jejich místo jim odpovídající ustanovení tohoto zákona". Těmito odpovídajícími ustanoveními jsou výše zmíněné normy občanského zákoníku na ochranu osobnosti. 

	Na základě úřední licence pořízené obrazové a audiovizuální záznamy dítěte a prostředí, v němž toto dítě žije, se stávají součástí spisové dokumentace a mohou být využity jako důkazní prostředek ve správních řízeních, popř. též v řízení soudním, neboť se jedná o důkazní prostředky pořízené v souladu se zákonem. 

	Ustanovení se netýká pořízení obrazových a zvukových záznamů vedle protokolace ve smyslu § 18 odst. 1 věta poslední spr. řádu a souv., neboť tam jde o samostatnou úpravu. 

	Ustanovení se rovněž netýká pořizování zvukového a/nebo obrazového záznamu dotčenou osobou při realizaci úkonů sociálně-právní ochrany, neboť podle § 88 odst. 1 obč. zák. platí, že "svolení není třeba, pokud se podobizna nebo zvukový či obrazový záznam pořídí nebo použijí k výkonu nebo ochraně jiných práv nebo právem chráněných zájmů jiných osob" (a právě to bude pořizovatel záznamu zpravidla tvrdit; touto jinou osobou může být buď sám pořizovatel, nebo dítě apod). Přitom současně platí, že takto zachycený úřední úkon není projevem osobní povahy úřední osoby, ale projevem veřejné moci. I z tohoto důvodu lze jen těžko uvažovat o aplikaci ustanovení na ochranu osobnosti ve smyslu § 81 a násl. obč. zák. 

K odst. 3 
 
	"Zvláštním oprávněním" podle zdejšího ustanovení se nemíní nějaké specifické rozhodnutí, odůvodněné např. zvláštními kvalifikačními předpoklady úřední osoby apod., ale "zvláštní oprávnění" je pouze to samé, co "služební průkaz" čili legitimace pracovníka orgánu sociálně-právní ochrany. Obsahové náležitosti tohoto průkazu upravuje zdejší ustanovení ve své druhé části, vzor takového průkazu však zákon ani prováděcí předpis nestanovují, záleží tak na vnitřních směrnicích jednotlivého orgánu sociálně-právní ochrany, jakým způsobem bude upraven vzhled průkazu nebo i případné ochranné prvky zabraňující padělání průkazu apod. Rovněž tak není zvláště upraveno nakládání se služebním průkazem, postup v případě jeho ztráty nebo jeho zneužití, a proto se uplatní obecné předpisy (v této souvislosti zejména trestněprávní), popř. zvyklosti (zveřejnění oznámení o ztrátě služebního průkazu na úřední desce, ve Věstníku vlády pro orgány krajů a obcí či jiným vhodným způsobem). 

Související ustanovení: 

 § 1 odst. 1 - sociálně-právní ochrana dětí, § 2 - pojem dítěte, § 6 - pojem ohroženého dítěte, 

§ 13 odst. 1 písm. b) - správní výchovná opatření, § 19 odst. 4 - dozor nad dětmi v cizí péči rodinné, § 29 - sledování výkonu ústavní výchovy a ochranné výchovy 

 § 53 - povinnosti státních orgánů, dalších právnických a fyzických osob a pověřených osob, 

 § 54 - § 55 - spisová dokumentace ochrany mládeže, 

 § 56 - spisová dokumentace vedená jiným orgánem než obecním úřadem obce s rozšířenou působností, § 57 - mlčenlivost 

Související předpisy: 

 § 4 odst. 1, § 6 odst. 2 spr. řádu, 

 § 12 odst. 2, § 81 a násl., § 86, § 88 odst. 2, § 90 obč. zák. 

Literatura:

Novotná, V., Burdová, E. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí. Komentář. 3. vyd. Praha: Linde, 2007, s. 245 

 § 53 

Povinnosti státních orgánů, dalších právnických a fyzických osob a pověřených osob 

Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Dalším způsobem získání informací jsou sdělení jiných státních orgánů, zaměstnavatelů a dalších subjektů. Proto jim návrh zákona stanoví povinnost sdělovat orgánu sociálně-právní ochrany bezplatně údaje, pokud tomu nebrání jiné právní předpisy. Tím se respektuje ochrana dat, která jsou chráněna mlčenlivostí. 

	Zákon zavazuje také rodiče a další osoby odpovědné za výchovu dítěte spolupracovat s orgány sociálně-právní ochrany, sdělovat jim potřebné údaje a umožnit návštěvu zaměstnance orgánu sociálně-právní ochrany v bytě nebo v jiném prostředí, kde dítě žije. 

	K zák. č. 272/2001 Sb.: Pro plnění úkolů sociálně-právní ochrany dětí je nezbytné, aby příslušné orgány této ochrany získávaly potřebné údaje. Vzhledem k tomu, že naprostá většina těchto údajů má osobní charakter, jde o údaje, jejichž sdělování a využívání se řídí předpisy o ochraně osobních údajů, popřípadě dalšími předpisy, které brání některé údaje uvedeným orgánům sdělovat. Přitom bez jejich znalosti nemůže orgán sociálně-právní ochrany plnit své povinnosti a zejména včas zasahovat, kdy se objevují zjevné příznaky, že dochází k poškozování práv dítěte nejhrubším způsobem. K odstranění tohoto problému se navrhuje doplnění dosavadní právní úpravy. 

	Dále se dosavadní právní úprava doplňuje, a to také z důvodu nezbytnosti získat potřebné údaje, o stanovení povinnosti žadateli o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče, podrobit se vyšetření zdravotního stavu a sdělovat v tomto směru potřebné údaje a o povinnost. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: Ustanovení § 53 je třeba rozšířit o okruh subjektů, které jsou povinny na výzvu orgánů sociálně-právní ochrany dětí sdělit bezplatně údaje potřebné pro poskytnutí sociálně-právní ochrany, o zařízení sociálních služeb (...) a jiné poskytovatele sociálních služeb. (...) Zároveň bude zaručeno, že půjde pouze o sdělení údajů v nezbytném rozsahu, které jsou potřebné pro poskytování sociálně-právní ochrany dětí. Poskytovatel sociálních služeb při uzavírání smlouvy předem klienta upozorní na skutečnost, že (...) musí ve vztahu k orgánu sociálně-právní ochrany dětí plnit jak oznamovací povinnost podle § 10 odst. 4, tak i povinnost sdělovat údaje podle § 53 odst. 1. 

Přehled výkladu: 
 
I. Všeobecná povinnost na výzvu sdělovat údaje 
 
II. Sdělování informací poskytovatelem sociálních služeb 
 
III. Sdělování informací poskytovatelem zdravotních služeb 
 
IV. Sdělování informací školou nebo poskytovatelem školských služeb 
 
V. Povinnosti osob odpovědných za výchovu při spolupráci s orgány sociálně-právní ochrany; pořádková pokuta ukládaná osobě odpovědné za výchovu pro maření spolupráce 
 
VI. Povinnosti žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče při sdělování údajů o zdravotním stavu 
K odst. 1 
 
I. Všeobecná povinnost na výzvu sdělovat údaje 
 
	Zdejší úprava, zajišťující získávání informací potřebných na stranu jednu pro poskytování sociálně-právní ochrany konkrétním dětem, na stranu druhou potřebných v řízení pro vydání pověření, obsahově navazuje v prvé řadě na všeobecné oznamovací oprávnění (srov. výklad k § 7 zák. o soc.-práv. ochraně dětí k povinnosti mlčenlivosti podle jiných zákonů) a zejména pak na úpravu všeobecné oznamovací povinnosti (srov. výklad k § 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Na vnitřní nesoulad právní úpravy, kdy oznamovací povinnost podle § 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je paradoxně formulována šířeji nežli zdejší povinnost sdělovat na výzvu údaje, bylo upozorněno právě již ve výkladu k § 10 odst. 4. 

	Vymezení povinných subjektů podle zdejšího ustanovení je širší než v § 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, neboť jsou zde navíc uvedeni zaměstnavatelé (což souvisí především s téměř výjimečným procesem pověřování fyzické osoby k výkonu některých činností v sociálně-právní ochraně, jinak však se týká zaměstnávání pracovně způsobilého mladistvého). Metoda úpravy je obdobná § 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí především v tom, že nejde o úplný, ale fakticky jen demonstrativní výčet. Pokud § 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí užívá zbytkovou klauzuli "další zařízení určená pro děti", pak zde je obdobná klauzule, jak vyplývá z písm. c) a d), formulována ještě šířeji - "jiná obdobná zařízení", ať již by šlo o zařízení s právní subjektivitou [písm. c)] či fyzické osoby jako poskytovatele odpovídajících služeb či zřizovatele zařízení [písm. d)]. 

	Základní rozdíl oproti úpravě § 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí spočívá v částečné akceptaci povinnosti mlčenlivosti založené zvláštním právním předpisem (v této souvislosti jde především o lékařské tajemství a povinnost mlčenlivosti uloženou zaměstnancům sociálních služeb), neboť se dovoluje odmítnout sdělení informací požadovaných orgánem sociálně-právní ochrany, je-li tu taková zvláště uložená povinnost mlčenlivosti, ledaže mají být sděleny údaje o podezření z týrání, zneužívání nebo zanedbávání dítěte, což proto orgán sociálně-právní ochrany dětí musí ve své žádosti uvést. V tomto smyslu je však třeba s ohledem na vnitřní logiku zákona nezbytné vykládat i aktivní oznamovací povinnost podle § 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, jak bylo zmíněno ve výkladu k němu. 

	Z demonstrativního výčtu povinných subjektů není zvláštní povinnost mlčenlivosti uložena jiným zákonem v první řadě stanovena zaměstnavatelům. Proto takové subjekty mají sdělovací povinnost podle zdejšího ustanovení založenu v plném rozsahu. 

	Pověřené osoby (resp. jejich zaměstnanci) mají sice uloženu povinnost mlčenlivosti, ale na základě § 57 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nikoli podle „zvláštního právního předpisu“, na který komentované ustanovení odkazuje. Ve zdejším ustanovení je ovšem stanoveno: „povinnosti zachovávat mlčenlivost podle zvláštního právního předpisu se nelze dovolávat, jestliže-“. Vzniká tak paradoxní situace, kdy subjekty se zvláště uloženou povinností mlčenlivosti mají zakázáno se jí dovolávat, jestliže mají být sděleny údaje o podezření z týrání, zneužívání dítěte nebo ze zanedbávání péče o něj. To platí však jen u povinnosti mlčenlivosti „podle zvláštního právního předpisu“, čili podle jiného zákona, nikoli podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí. Pověřená osoba, resp. zaměstnanci pověřené osoby se tak mohou povinnosti mlčenlivosti dovolat vždy, a to i tehdy, jestliže by měly být sděleny údaje o podezření z týrání, zneužívání dítěte nebo ze zanedbávání péče o něj. Výjimky z takto široce pojaté povinnosti mlčenlivosti stanovuje zákon totiž taxativně. Jednak je mlčenlivost pověřených osob (jejich pracovníků) prolomena v mimořádně širokém rozsahu, jde-li o provozovatele zařízení sociálně-právní ochrany podle § 39 odst. 1 písm. c), tedy o zaměstnance zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. To proto, že se současně jedná o ústavní zařízení, a proto na něj v plném rozsahu dopadá § 29 o sledování poskytování ústavní péče v ústavních zařízeních, zejména tedy povinnosti uvedené v § 29 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Další prolomení mlčenlivosti pracovníků zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc vyplývají z § 42 odst. 5 písm. a), jde-li o povolování dalšího pobytu dítěte po uplynutí prvních 3 měsíců na další 3 měsíce, z § 42 odst. 12, jde-li o povinnost okamžitého oznámení přijetí dítěte do péče zařízení, z § 42a odst. 3 písm. b), podle něhož je ředitel zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc povinen podávat informace o dítěti orgánům sociálně-právní ochrany na jejich žádost, z § 42g odst. 1, podle něhož zřizovatel žádá orgán sociálně-právní ochrany dětí o prohlášení důvodnosti pobytu dítěte v zařízení (jde o jakési osvědčení krizové nepříznivé sociální situace dítěte), a z § 42k odst. 1, podle něhož je zřizovatel zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc povinen písemně ohlásit krajskému úřadu do 8 dnů změny ve skutečnostech rozhodných pro trvání nároku na státní příspěvek. Druhým druhem služby, poskytované na základě pověření, v jejímž rámci je mlčenlivost prolomena v poměrně širokém rozsahu, jsou odborné služby v náhradní rodinné péči. Povinnost pracovníků těchto služeb zachovávat mlčenlivost je prolomena již samotným faktem, že k uzavření dohody o výkonu pěstounské péče je třeba souhlasu orgánu sociálně-právní ochrany dětí, jenž se tak dozví, který poskytovatel a kterému konkrétnímu klientovi bude poskytovat služby a za jakých podmínek (§ 47b odst. 4). Ještě širší prolomení zákonem uložené povinnosti mlčenlivosti zaměstnanců odborných služeb v náhradní rodinné péči pak vyplývá z § 47b odst. 5 věta poslední, podle něhož „o průběhu výkonu pěstounské péče zpracuje (-) pověřená osoba jednou za 6 měsíců zprávu, kterou předá obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností.“ Jde-li o zajišťování příprav zájemců o pěstounskou péči nebo o osvojení ve smyslu § 11 odst. 2 a § 19a odst. 1 písm. c) ve spojení s § 48 odst. 2 písm. e), není mlčenlivost zaměstnanců pověřené osoby zákonem sice prolomena vůbec, ale je prolomena fakticky: pokud by klient nedal souhlas se zproštěním mlčenlivosti a předáním výstupů ze své odborné přípravy orgánu, zprostředkujícímu náhradní rodinnou péči, nemohlo by dojít k posouzení vhodnosti této osoby pro účely zprostředkování náhradní rodinné péče a žadatel by byl neúspěšný, což není ovšem zajisté v jeho zájmu. Prolomení mlčenlivosti pověřené osoby poskytující služby v náhradní rodinné péči je dáno rovněž v souvislosti s úpravou státního příspěvku na výkon pěstounské péče, kdy podle § 47d odst. 5 platí, že „příjemce státního příspěvku na výkon pěstounské péče je povinen oznámit krajské pobočce Úřadu práce, která tento příspěvek přiznala, do 15 dnů všechny skutečnosti rozhodné pro nárok na tento příspěvek“, a rovněž v návaznosti na kontrolu využívání tohoto účelového státního příspěvku, která se provádí v režimu zákona č. 320/2001 Sb., o finanční kontrole. Široké prolomení mlčenlivosti pak je založeno vůči všem pověřeným osobám na úseku veřejnosprávní kontroly [§ 49 odst. 12 v první větě v této souvislosti uvádí: „orgán, který rozhodl o vydání pověření, je oprávněn kontrolovat výkon sociálně-právní ochrany pověřenými osobami“, čímž se navazuje na odst. 10 písm. b) stejného ustanovení, podle něhož je pověřená osoba povinna „vést záznamy o své činnosti související s poskytováním sociálně-právní ochrany (-) a předložit je na požádání orgánu, který rozhodl o vydání pověření“. 

	Sankce. Při nesplnění zákonných povinností podle zdejšího ustanovení je založena přestupková odpovědnost (§ 59b zák. o soc.-práv. ochraně dětí) postižitelná pokutou do 50 tis. Kč. 

II. Sdělování informací poskytovatelem sociálních služeb 
 
	Sdělování informací poskytovatelem sociálních služeb bylo významným způsobem změněno od 1. ledna 2014 na základě novely zákona o sociálních službách č. 313/2013 Sb., jíž byl do zákona o sociálních službách vložen nový § 100a: 

                            Sdělování údajů orgánu sociálně-právní ochrany dětí
 
(1) Poskytovatel sociálních služeb je povinen na písemnou žádost sdělit bezplatně orgánu sociálně-právní ochrany 
dětí údaje nezbytné pro poskytnutí sociálně-právní ochrany týkající se osoby, které byla rozhodnutím orgánu sociálně-právní 
ochrany dětí uložena povinnost využít odbornou poradenskou pomoc podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí 57). Poskytovatel 
sociálních služeb je povinen vždy sdělit, zda s osobou uzavřel smlouvu o poskytování sociální služby, dobu platnosti smlouvy, 
datum ukončení poskytování sociální služby, popřípadě výpovědní důvod, pokud byla smlouva vypovězena, a zhodnocení průběhu 
poskytování sociální služby.
   
(2) Poskytovatel sociálních služeb, který poskytuje pro rodiny s dětmi nebo pro děti sociální službu uvedenou v  § 37 odst. 3, 
 § 48,  52,  54,  57,  58,  60,  60a,  62,  65 nebo  § 69, je povinen, pokud nejde o případ uvedený v odstavci 1 nebo neposkytuje-li 
sociální službu anonymně, na písemnou žádost sdělit bezplatně orgánu sociálně-ochrany dětí
a) zda osobě uvedené v žádosti orgánu sociálně-právní ochrany dětí poskytuje nebo poskytoval sociální službu,
b) druh a formu poskytované sociální služby a dobu poskytování a
c) hodnocení průběhu poskytování sociální služby.
 
Poskytovatel sociálních služeb má povinnost podle věty první jen v těch případech, kdy orgán sociálně-právní ochrany dětí 
v žádosti současně uvede, že situaci dítěte a jeho rodiny vyhodnotil podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí 58) tak, že 
se jedná o dítě, na něž se sociálně-právní ochrana dětí zaměřuje.
   
57)  § 12 a  13 zákona č. 359/1999 Sb., ve znění pozdějších předpisů.
 
58)  § 10 odst. 3 písm. c) zákona č. 359/1999 Sb., ve znění pozdějších předpisů.

 
 
	Důvodová zpráva k tomuto ustanovení uvádí následující: "Navrhuje se upravit povinnost poskytovatele sociálních služeb bezplatně sdělit na žádost orgánu sociálně-právní ochrany dětí údaje potřebné pro poskytnutí sociálně-právní ochrany dětí v rozsahu vymezeném v navrhovaném ustanovení. § 100 odst. 3 zákona o sociálních službách stanovuje, že poskytovatel sděluje údaje jiným subjektům též tehdy, stanoví-li tak zvláštní zákon. Zákon č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí, v platném znění, zakládá v § 53 odst. 1 povinnost na výzvu orgánu sociálně-právní ochrany sdělovat takové údaje, když však současně tamtéž stanoví, že povinnosti mlčenlivosti založené zvláštním právním předpisem se nelze dovolávat, mají-li být sděleny údaje o podezření z týrání, zneužívání nebo zanedbávání dítěte. V praxi tak představují problém především ty případy, kdy je poskytovatel sociálních služeb názoru, že taková míra ohrožení dítěte není v případě uživatele jeho služeb dána a opakovaně dochází k odmítnutí sdělit jakékoli údaje o poskytované službě a průběhu poskytování služby. Proto se navržená úprava § 100a jeví jako nezbytná k zajištění nejlepšího zájmu dítěte a efektivity výkonu sociálně-právní ochrany dětí ze strany příslušného orgánu veřejné správy. Nesplnění povinnosti sdělit bezplatně údaje potřebné pro poskytnutí sociálně-právní ochrany je již v současnosti kryto přestupkovou odpovědností zřizovatele školy, školského nebo jiného obdobného zařízení, kam lze podřadit též poskytovatele sociálních služeb (§ 59b zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

	Tato nová právní úprava, která doplňuje a z větší části ve vztahu k poskytovatelům sociálních služeb fakticky nahrazuje zdejší ustanovení, zakládá dva odlišné režimy prolomení mlčenlivosti. 

	Za prvé upravuje sdělování informací o poskytování odborné poradenské pomoci, nařízené podle § 12 odst. 1 a § 13 odst. 1 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Toto prolomení mlčenlivosti je poměrně široké. Z komentovaného ustanovení se do nové úpravy zákona o sociálních službách přejímá pojem "údaje nezbytné pro poskytnutí sociálně-právní ochrany", které je třeba na výzvu bezplatně sdělit. Aby nedocházelo ke sporům, co všechno takovým nezbytným údajem je, věta druhá za takový nezbytný údaj prohlašuje: 1) údaj o tom, zda poskytovatel odborné poradenské pomoci uzavřel smlouvu o poskytování sociální služby, 2) údaj o době platnosti smlouvy, datum ukončení poskytování sociální služby, tzn. od kdy do kdy byla smlouva účinná, 3) popřípadě výpovědní důvod, pokud byla smlouva vypovězena, a 4) zhodnocení průběhu poskytování sociální služby. Ostatní údaje lze považovat za nezbytné pro poskytování sociálně-právní ochrany podle konkrétních okolností. 

	Zhodnocení průběhu poskytování služby není obecným vyjádřením, ale jedná se o zákonný pojem zavedený již dříve v zákoně o sociálních službách. Nemělo by proto s odkazem na tuto povinnost v praxi docházet k vyžadování nějakých speciálních posudků od poskytovatele sociální služby, nebo obsáhlých pravidelných hodnotících zpráv a podobně. Uvedená povinnost je úzce navázána na obecnou povinnost poskytovatele sociálních služeb podle § 88 písm. f) zák. o soc. službách plánovat průběh poskytování služby, vést písemné záznamy a hodnotit průběh poskytování služby. To znamená, že poskytovatel nebude zpracovávat žádné nové hodnotící zprávy, poskytne pro potřeby splnění informační povinnosti upravený výpis z jím povinně vedené osobní dokumentace o klientovi. Podle přílohy 2 k prováděcí vyhlášce k zákonu o sociálních službách (č. 505/2006 Sb.) je pro poskytovatele závazný standard č. 5 (Individuální plánování průběhu sociální služby), který uvádí, mj. že poskytovatel má písemně zpracována vnitřní pravidla podle druhu a poslání sociální služby, kterými se řídí plánování a způsob přehodnocování procesu poskytování služby, a dále že poskytovatel společně s osobou průběžně hodnotí, zda jsou naplňovány její osobní cíle. Tento standard blíže provádí zákonnou povinnost "hodnotit průběh poskytování sociální služby za účasti těchto osob, je-li to možné s ohledem na jejich zdravotní stav a druh poskytované sociální služby, nebo za účasti jejich zákonných zástupců", založenou v § 88 písm. f) zák. o soc. službách. Každá služba má zpracovány své standardy kvality, v nichž je zpravidla upravena též frekvence hodnocení průběhu poskytování služby (např. intervalem "dle potřeby, nejméně jednou za 3 měsíce" apod.). Dožaduje-li se orgán sociálně-právní ochrany též údaje o zhodnocení průběhu služby, požaduje tedy přesně vymezené údaje, poskytovatelem zpracovávané v osobní dokumentaci klienta. Prakticky to znamená, že dožádaný poskytovatel pořídí na takovou žádost výpis z posledně uskutečněného hodnocení průběhu poskytování služby, rozhodně není možné poskytovateli na základě uvedené právní úpravy ukládat např. povinnost "pravidelně jednou týdně informovat o průběhu poskytování služby" apod. Odpovědnost orgánu sociálně-právní ochrany nelze přenášet na jiný subjekt, neboť jiný subjekt nelze výkonem sociálně-právní ochrany v tomto rozsahu pověřit ani podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí. 

	Druhý okruh prolomení mlčenlivosti při sdělování informací na žádost orgánu sociálně-právní ochrany pak vymezuje § 100a odst. 2 zák. o soc. službách pro případ, kdy nebyla nařízena odborná poradenská pomoc. Zavádí se obecná povinnost sdělovat na žádost orgánu sociálně-právní ochrany bezplatně nikoli již jen demonstrativně vymezené "údaje potřebné pro poskytnutí sociálně-právní ochrany", ale výlučně taxativně vymezené údaje. Tato povinnost se navíc nevztahuje na všechny druhy sociálních služeb, ale pouze na druhy vyjmenované, kterými jsou poskytovatelé odborného sociálního poradenství (§ 37 odst. 3 zák. o soc. službách), domovy pro osoby se zdravotním postižením (§ 48 zák. o soc. službách), sociální služby poskytované ve zdravotnických zařízeních lůžkové péče (§ 52 zák. o soc. službách), raná péče (§ 54 zák. o soc. službách), azylové domy (§ 57 zák. o soc. službách), domy na půl cesty (§ 58 zák. o soc. službách), krizová pomoc (§ 60 zák. o soc. službách), intervenční centra (§ 60a zák. o soc. službách), nízkoprahová zařízení pro děti a mládež (§ 62 zák. o soc. službách), sociálně aktivizační služby pro rodiny s dětmi (§ 65 zák. o soc. službách) a terénní programy (§ 69 zák. o soc. službách), a to dále za předpokladu, že neposkytují službu anonymně, což je případ zejména nízkoprahových zařízení pro děti a mládež (poskytuje-li takové zařízení všem nebo některým klientům služby anonymně, informační povinnost se na něho ve vztahu k těmto klientům nevztahuje). 

	V případě domovů pro osoby se zdravotním postižením a v případě intervenčních center se však jedná o úpravu prolomení mlčenlivosti ve vztahu k orgánu sociálně-právní ochrany pouze podpůrnou (subsidiární), neboť pro domovy pro osoby se zdravotním postižením se v případě dobrovolných i nařízených pobytů přednostně uplatní práva orgánu sociálně-právní ochrany a povinnosti zařízení vymezené v § 29 odst. 3, 6 a souv. zák. o soc.-práv. ochraně dětí, v případě intervenčních center se pak přednostně uplatní úprava součinnosti podle § 60a odst. 4 zák. o soc. službách. 

	V tomto druhém případě prolomení mlčenlivosti lze po poskytovateli sociálních služeb požadovat pouze 1) sdělení, zda osoba je nebo byla klientem služby, 2) kdy byla klientem služby (od kdy do kdy byla účinná smlouva o poskytování sociálních služeb), 3) jaký druh služby byl poskytován (má-li poskytovatel registrováno více druhů služeb - tedy např. sociálně aktivizační služby pro rodiny s dětmi, pobyt v krizovém zařízení apod.), 4) o jakou formu poskytování šlo (ambulance, terén, pobyt), a 5) hodnocení průběhu poskytování sociální služby (co se rozumí tímto hodnocením je vysvětleno výše). Aby byl požadavek na sdělení informací podle § 100a odst. 2 zák. o soc. službách oprávněný, musí orgán sociálně-právní ochrany v žádosti uvést, že dítě je zařazeno do základní evidence (ve smyslu § 54 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), neboť jeho situace byla vyhodnocena [srov. § 10 odst. 3 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí] tak, že se jedná o dítě ohrožené (srov. § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), jinak může poskytovatel sociálních služeb sdělení informací po právu odepřít. 

III. Sdělování informací poskytovatelem zdravotních služeb 
 
	K otázce prolomení lékařského tajemství srov. výklad výše. Jde-li o údaje týkající se zdravotního stavu vyžádané orgánem sociálně-právní ochrany, platí o úhradě zdravotních služeb zvláštní právní předpis s odkazem na § 15 odst. 9 (dnes odst. 14) zák. č. 48/1997 Sb., o veřejném zdravotním pojištění, z něhož vyplývá, že „ze zdravotního pojištění se nehradí - jiné výkony provedené v osobním zájmu a na žádost fyzických osob nebo v zájmu a na žádost právnických osob, jejichž cílem není zachovat nebo zlepšit zdravotní stav pojištěnce. Hrazené služby dále nezahrnují vyšetření, prohlídky a jiné zdravotní výkony provedené na dožádání soudu, státního zastupitelství, orgánů státní správy a orgánů Policie České republiky. Úhradu zdravotních výkonů podle předchozí věty poskytne zdravotnickému zařízení orgán, pro který se zdravotní služby provádějí, ve výši stanovené seznamem zdravotních výkonů s bodovými hodnotami v souladu s rozhodnutím Ministerstva zdravotnictví; jde-li o úhradu na dožádání orgánů Policie České republiky, zašle poskytovatel vyúčtování Ministerstvu vnitra, a to nejpozději do 15. dne kalendářního měsíce následujícího po kalendářním měsíci, v němž byly zdravotní služby poskytnuty“. Cenový předpis Ministerstva zdravotnictví č. 1/2018/DZP tak navazuje na tradiční úpravu, upravuje v tabulce I. A. k oblasti regulace cen specifických zdravotních výkonů pod bodem 6) - Oblast důchodového a nemocenského pojištění, státní sociální podpory, pomoci v hmotné nouzi a péče o rodinu a dítě, sociálních služeb a poskytování dávek osobám se zdravotním postižením - položku 7. - Vyjádření lékaře ke konkrétní otázce zdravotního stavu dítěte, rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte pro účely sociálně právní ochrany dětí (administrativní úkon) - stanovující maximální regulovanou cenu 89 Kč za jeden výkon. Ze všech stanovených úhrad výkonů poskytovatele zdravotních služeb poskytovaných pro účely resortu práce a sociálních věcí se jedná o úhradu nejnižší, která se shoduje pouze s výkonem „Nezbytná administrativní činnost lékaře související se zapůjčením zdravotnické dokumentace pro účely resortu práce a sociálních věcí“ v položce 7., tam však bez poštovného. 

	Podle § 53 odst. 2 písm. e) zák. o zdrav. službách, zdravotnická dokumentace podle účelu jejího zaměření obsahuje "údaje zjištěné z rodinné, osobní a pracovní anamnézy pacienta, a je-li to důvodné, též údaje ze sociální anamnézy. Údaje o zajištění péče o dítě, zda odpovídají všem zdravotním požadavkům, zda děti nejeví známky zanedbání", jsou anamnestickými údaji z pohledu poskytování zdravotních služeb, a to v případě prvého okruhu součástí anamnézy sociální a částečně i osobní, v případě zanedbávání pak anamnézy osobní. Jsou údaji, jež jsou součástí zdravotní dokumentace pacienta a vztahují se tak zcela jednoznačně ke zdravotnímu stavu pacienta a k posuzování tohoto zdravotního stavu. Vypracování a zaslání sdělení údajů z osobní a sociální anamnézy pacienta je proto zcela zřejmě výkonem spadajícím pod úpravu cenového předpisu č. 1/2018/DZP. To znamená, že se poskytují za úhradu, jak ostatně předpokládá i poslední věta komentovaného ustanovení. 

IV. Sdělování informací školou nebo poskytovatelem školských služeb 
 
	Obdobná situace jako v případě poskytovatelů zdravotních služeb je od 1. 9. 2017 i v případě škol a poskytovatelů školských služeb, jimiž jsou především pedagogicko-psychologické poradny či speciálně pedagogická centra. Novelou č. 101/2017 Sb. byl ve školském zákoně doplněn nový § 22b, který v písm. e) stanovuje: „Pedagogický pracovník je povinen zachovávat mlčenlivost a chránit před zneužitím osobní údaje, informace o zdravotním stavu dětí, žáků a studentů a výsledky poradenské pomoci školského poradenského zařízení a školního poradenského pracoviště, s nimiž přišel do styku.“ Nadále proto platí podle § 55 odst. 3 spr. řádu, že „svědek nesmí být vyslýchán též tehdy, jestliže by svou výpovědí porušil státem uloženou nebo uznanou povinnost mlčenlivosti, ledaže byl této povinnosti příslušným orgánem nebo tím, v jehož zájmu tuto povinnost má, zproštěn“, přičemž podle § 53 odst. 2 spr. řádu „předložení listiny nelze žádat nebo může být odepřeno z důvodů, pro které nesmí být svědek vyslechnut nebo pro které je svědek oprávněn výpověď odepřít“. Pedagogický pracovník není úřední osobou, zproštění „příslušným orgánem“ tak nepřichází do úvahy, zproštěn mlčenlivosti ve vztahu k orgánu sociálně-právní ochrany dětí tedy může být pouze žákem nebo, jde-li o mladšího žáka (srov. výklad k § 2), jeho zákonným zástupcem. Jediné prolomení mlčenlivosti přímo zákonem nastává, tak jako v ostatních případech zvláštním zákonem uložené povinnosti mlčenlivosti, „jestliže mají být sděleny údaje o podezření z týrání, zneužívání dítěte nebo ze zanedbávání péče o něj“. Vzhledem k tomu, že tu byla letitá praxe, kdy zejména školy sdělovaly orgánům sociálně-právní ochrany velmi iniciativně jakékoli požadované, a dokonce i nevyžádané údaje prakticky bez omezení a že „pedagogická mlčenlivost“ je v českém právním řádu úplnou novinkou, lze předpokládat, že zde po nabytí účinnosti novely č. 101/2017 Sb. může docházet k postupu nadále již zjevně protiprávnímu. Ten bude spočívat v tom, že škola, popř. školské poradenské zařízení sdělí na žádost, popřípadě dokonce i bez žádosti orgánu sociálně-právní ochrany dětí údaje o žákovi nebo jeho rodičích, aniž by příslušný pedagogický pracovník byl žákem nebo jeho zákonným zástupcem ve vztahu k těmto údajům zproštěn mlčenlivosti. 

	Povinnost mlčenlivosti pedagogických pracovníků je ze zákona, vedle případů údajů o podezření z týrání, zneužívání nebo ze zanedbávání péče o dítě, prolomena pouze v případě školských pobytových služeb, zejména pokud klienta plně přímo zaopatřují (srov. § 7 odst. 4 zák. o stát. soc. podpoře), tedy zejména v případě dětských domovů a zvláštních výchovných zařízení. S ohledem na rozšiřující definici ústavního zařízení v § 29 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí ovšem i v případě středisek výchovné péče. Ve všech těchto případech se proto uplatní zvláštní pravidla vyplývající z § 29 odst. 3 až 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, na jejichž základě je zákonem uložená povinnost mlčenlivosti prolomena v tam uvedeném širokém rozsahu. 

K odst. 2, 3 a 5 
 
V. Povinnosti osob odpovědných za výchovu při spolupráci s orgány sociálně-právní ochrany; pořádková pokuta ukládaná osobě odpovědné za výchovu pro maření spolupráce 
 
	Zdejší skupina ustanovení zakládá rodičům (odst. 2) nebo jiným osobám odpovědným za výchovu dítěte [odst. 3, § 4a písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí] obecně v písm. a) povinnost poskytovat součinnost orgánům sociálně-právní ochrany (povinnost spolupráce při ochraně zájmů a práv dítěte), která je konkretizována v písm. b) a c) o povinnost dostavit se k osobnímu jednání na úřad (jedná se tak o lex specialis vůči § 137 spr. řádu, neboť zde nemusí být prověřovány pouze skutečnosti, které by mohly být důvodem pro zahájení řízení z moci úřední), a zejména o povinnost umožnit sociální šetření v domácnosti, kde dítě žije (k tomu srov. výklad k § 52 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Není-li ze strany povinné osoby poskytována součinnost v potřebném rozsahu, může jí být uložena pořádková pokuta do výše 20 tis. Kč (odst. 6), a to i opakovaně. Ve správním řízení o uložení pořádkové pokuty může vzniknout otázka, zda se jedná o samostatný institut, či jde pouze o lex specialis vůči obecné úpravě pořádkové pokuty podle § 62 spr. řádu, tzn. zda se jinak, nevylučuje-li to zdejší ustanovení, uplatní úprava § 62 odst. 3-6 spr. řádu, zejména např. obecná pravidla ohledně přiměřenosti výše pokuty a rovněž pravidlo, že prvním úkonem ve věci je rozhodnutí (nikoli usnesení) o uložení pokuty. Vzhledem k povaze a účelu zdejší pořádkové pokuty lze mít spíše za to, že se jedná o samostatný institut, když na stranu jednu hledisko přiměřenosti vyplývá již z obecných zásad dobré správy, na stranu druhou nebude prvním úkonem ve věci správní rozhodnutí (může jím být však příkaz podle § 150 spr. řádu). Obecně tedy je třeba při ukládání této pokuty provést správní řízení se všemi náležitostmi, které správní řád vyžaduje. Jak ve správních řízeních vedených orgánem sociálně-právní ochrany, tak i mimo tato řízení (ve smyslu § 154 spr. řádu část věty za středníkem) však je možno za splnění podmínek § 62 odst. 1, 2 spr. řádu kterékoli z dotčených osob včetně rodičů uložit též pořádkovou pokutu podle správního řádu. 

	Jelikož podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí je příjem z pořádkové pokuty příjmem státního rozpočtu, je nutné v rozhodnutí o uložení pořádkové pokuty rodiči nebo jiné osobě odpovědné za výchovu dítěte uložit povinnost, aby pokuta byla ve stanovené lhůtě zaplacena na příjmový účet MPSV vedený u České národní banky (číslo účtu je zveřejněno na webových stránkách www.mpsv.cz). Jelikož se jedná o pokutu ukládanou podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí, který náleží do působnosti MPSV, bude i pořádková pokuta podle § 53 odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí přijata na účet MPSV jako věcně příslušného ústředního orgánu státní správy. 

K odst. 4 
 
VI. Povinnosti žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče při sdělování údajů o zdravotním stavu 
 
	Podle § 65 odst. 2 písm. f) zák. o zdrav. službách "do zdravotnické dokumentace vedené o pacientovi mohou v přítomnosti zaměstnance pověřeného poskytovatelem nahlížet, pořizovat si její výpisy nebo kopie zdravotničtí pracovníci příslušní podle jiných právních předpisů k posuzování zdravotního stavu pro účely sociálního zabezpečení, zejména (...) sociálně-právní ochrany dětí, sociálních služeb, pomoci v hmotné nouzi a úrazového pojištění". Proto se zdejším ustanovením žadatelům o zprostředkování náhradní rodinné péče stanoví povinnost sdělit údaje o svém poskytovateli zdravotních služeb. Podle § 27 odst. 2 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí se u těchto žadatelů posuzuje též zdravotní stav v rozsahu tam uvedeném. I z toho důvodu je zdejším ustanovením těmto žadatelům výslovně uložena povinnost podrobit se v tomto rozsahu zdravotnímu vyšetření a sdělit údaje o svém zdravotním stavu. Zdravotní vyšetření není hrazeno z prostředků zdravotního pojištění. Podle cenového předpisu Ministerstva zdravotnictví č. 1/2018/DZP je maximální výše úhrady za vyjádření lékaře o zdravotním stavu osoby pro účely posouzení vhodnosti stát se pěstounem nebo osvojitelem podle položky I. A. 5. stanovena výší 446 Kč. Úhradu provádí zásadně žadatel, v jehož zájmu je vyšetření realizováno. 

Související ustanovení: 

 § 4 - věcná příslušnost správních úřadů, § 7 - všeobecné oznamovací oprávnění, § 9 - právo rodičů a jiných osob odpovědných za výchovu na poskytnutí pomoci při výkonu jejich rodičovských práv a povinností, § 10 odst. 4 - všeobecná oznamovací povinnost, 

§ 11 odst. 2, 

 § 12 - uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc mimo výchovná opatření, § 13 - správní výchovná opatření, § 13a - soudní výchovná opatření dočasného umístění dítěte v zařízení, § 15 - zajištění neodkladné - okamžité péče, 

§ 19a odst. 1 písm. c) - vymezení činností, které tvoří obsah zprostředkování osvojení a pěstounské péče, 

 § 27 - odborné posuzování pro účely zprostředkování osvojení a pěstounské péče, 

§ 29 - sledování výkonu ústavní výchovy a ochranné výchovy, § 42 odst. 2. písm. b), odst. 12 - účel zařízení, okruh oprávněných osob a další základní ustanovení, § 42g odst. 1 - výluky z nároku na příspěvek na úhradu potřeb dítěte, § 42k odst. 1 - posuzování odměny pěstouna pro účely daně z příjmů a některých druhů pojištění, § 47d odst. 5 - státní příspěvek na výkon pěstounské péče, 

 § 48 - výkon sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, 

§ 49 odst. 12 - vydávání pověření, 

 § 52 - oprávnění vstupovat do domácnosti, § 57 - mlčenlivost, 

 § 59b - přestupek nesplnění povinnosti sdělit bezplatně údaje, 

Související předpisy: 

 § 15 odst. 14 zák. č. 48/1997 Sb., o veřejném zdravotním pojištění, 

§ 52 odst. 3, § 53 odst. 2, § 62 odst. 1, 2 § 137, § 150, § 154 spr. řádu, 

 školský zákon, 

 § 37 odst. 3, § 48, § 52, § 53 odst. 2 písm. e), § 54, § 57, § 58, § 60, § 60a, § 62, § 65, § 69, § 88 písm. f), § 100a zák. o soc. službách, 

 § 45 odst. 3 písm. f) § 51, § 64 odst. 2 písm. b), § 65 odst. 2 písm. f) zák. o zdrav. službách, 

 § 81 obč. zák., 

cenový předpis Ministerstva zdravotnictví č. 1/2018/DZP 

 § 53a 

(Informační systém sociálně-právní ochrany dětí) 
PhDr. Miloslav Macela 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: Krajské pobočky Úřadu práce, které budou rozhodovat o dávkách pěstounské péče, budou zpracovávat potřebné údaje elektronicky, prostřednictvím informačního systému práce a sociálních věcí, který je součástí Jednotného informačního systému práce a sociálních věcí. Správcem Jednotného informačního systému práce a sociálních věcí je Ministerstvo práce a sociálních věcí a vedle údajů týkajících se dávek pěstounské péče jsou jeho součástí veškeré údaje z informačních systémů o dávkách státní sociální podpory, pomoci v hmotné nouzi, o příspěvku na péči, o dávkách pro osoby se zdravotním postižením a v oblasti státní politiky zaměstnanosti (§ 4a zákona č. 73/2011 Sb., o Úřadu práce České republiky). 

K odst. 1 až 4 
 
	Ustanovení § 53a odst. 1 až 4 bylo vloženo do zákona o sociálně-právní ochraně dětí novelou č. 401/2012 Sb. v souvislosti se zavedením Jednotného informačního systému práce a sociálních věcí, jehož správcem je dle § 4a zákona č. 73/2011 Sb., o Úřadu práce České republiky a změně souvisejících předpisů, Ministerstvo práce a sociálních věcí. Obsahem tohoto systému jsou údaje nezbytné k plnění úkolu ministerstva a Úřadu práce v různých oblastech sociální politiky, včetně sociálně-právní ochrany dětí. Součástí Jednotného informačního systému práce a sociálních věcí je rovněž Standardizovaný záznam sociálního pracovníka vedený podle zákona o pomoci v hmotné nouzi a zákona o sociálních službách. 

	Právní úprava informačního systému sociálně-právní ochrany v zákoně o sociálně-právní ochraně dětí je obdobná jako v předpisech v oblasti nepojistných dávek sociální ochrany (§ 52 zák. o pomoci v hmotné nouzi, § 63 zák. o st. soc. podpoře, § 30 zákona o poskytování dávek osobám se zdravotním postižením). Zákon o sociálně-právní ochraně dětí navíc předpokládá, že budou elektronizovány rovněž další agendy zajišťované v rámci sociálně-právní ochrany, zejména v oblasti náhradní rodinné péče. Tato část informačního systému sociálně-právní ochrany nebyla prozatím realizována. Z tohoto důvodu nelze prozatím ani naplňovat část kritéria č. 12a standardů kvality sociálně-právní ochrany (příloha č. I prováděcí vyhlášky č. 473/2012 Sb.), podle něhož orgány sociálně-právní ochrany "uplatňují systém zpracování, vedení, evidence a archivace spisové dokumentace, včetně vedení elektronické dokumentace v informačním systému sociálně-právní ochrany...". Orgány sociálně-právní ochrany mohou již dnes při své činnosti vést spisovou dokumentaci v elektronické podobě (viz § 55 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), nejde však o platformu informačního systému sociálně-právní ochrany. 

	Podle obecné úpravy v zák. č. 73/2011 Sb., o Úřadu práce České republiky, může ministerstvo na žádost krajského úřadu, pověřeného obecního úřadu, obecního úřadu obce s rozšířenou působností nebo újezdního úřadu zřídit zaměstnancům těchto úřadů oprávnění k přístupu k údajům Jednotného informačního systému práce a sociálních věcí (přičemž tento přístup eviduje). Zákon o sociálně-právní ochraně dětí upravuje sdílení údajů obsažených v systému mezi orgány sociálně-právní ochrany především s ohledem na jejich úkoly v oblasti náhradní rodinné péče, tedy nikoliv ve formě možnosti, ale povinnosti tyto údaje sdělovat (odst. 3 a 4 komentovaného ustanovení). Orgány sociálně-právní ochrany, které jsou oprávněny zpracovávat údaje v elektronické podobě umožňující dálkový přístup, jsou povinny zachovávat ochranu osobních údajů. Jsou také povinny zajistit uložení všech údajů z tohoto systému po dobu 15 kalendářních let následujících po roce, v němž došlo k poslednímu uložení údajů do systému. 

K odst. 5 až 11 
 
	V souvislosti s přijetím zákona č. 111/2009 Sb., o základních registrech, byla do zákona o sociálně-právní ochraně dětí s účinností od 30. června 2010 doplněna úprava o poskytování údajů ze základních registrů orgánům sociálně-právní ochrany pro účely výkonu státní správy na úseku sociálně-právní ochrany. Je zdůrazněna zásada nezbytnosti užívání údajů ve vztahu k plnění daného úkolu stanoveného zákonem. 

Související ustanovení: 

 § 22 - vedení evidence pro zprostředkování osvojení a pěstounské péče krajským úřadem, § 27a - pěstounská péče na přechodnou dobu, § 55 - vedení spisové dokumentace a oddělené složky 

Související předpisy 

 zák. o ochraně os. údajů, 

zák. č. 111/2009 Sb., o základních registrech, 

 § 4a zák. č. 73/2011 Sb., o Úřadu práce České republiky a změně souvisejících předpisů, 

prováděcí vyhláška č. 473/2012 Sb. 

 § 54 

Vedení evidence a spisové dokumentace 

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Evidence a spisová dokumentace jsou jedním z předpokladů systematické práce a působení orgánů sociálně-právní ochrany. S ohledem na jejich význam zákon stanoví, o kterých údajích se evidence vede, a obsah spisové dokumentace. 

	Protože některé z údajů obsažených ve spisové dokumentaci, které se týkají porušování práv dítěte, byly získány na základě oznámení třetích osob, zákon stanoví, jakým způsobem se tyto osoby chrání. Tato skutečnost se také projevuje v zakotvení možnosti [obecního úřadu obce s rozšířenou působností] odmítnout žádost rodičů nebo dalších osob o nahlédnutí do spisu vedeného o dítěti. 

K § 54 
 
	Ustanovení § 54 vymezuje okruh dětí, které mohou být zařazeny v evidenci orgánu sociálně-právní ochrany dětí, když jednoznačně stanoví, že v evidenci obecního úřadu obce s rozšířenou působností jako orgánu sociálně-právní ochrany dětí mohou být zařazeny výhradně děti, na které se zaměřuje sociálně-právní ochrana podle § 6, a vedle těchto dětí již pouze děti, u kterých byl obecní úřad obce s rozšířenou působností jmenován jejich opatrovníkem nebo poručníkem, nebo u kterých vykonává ze zákona poručenství jako veřejný poručník podle § 17. Jen o těchto dvou skupinách dětí je také přípustné vést spisovou dokumentaci orgánu sociálně-právní ochrany dětí v souladu s § 55 odst. 1 a v této dokumentaci shromažďovat, uchovávat a jinak zpracovávat údaje o dětech, rodičích, jiných osobách odpovědných za výchovu a dalších dotčených osobách. 

	Podrobnosti ohledně vedení evidence dětí orgány sociálně-právní ochrany dětí upravuje směrnice Ministerstva práce a sociálních věcí č. j. 2013/26780-21 ze dne 19. září 2013 o stanovení rozsahu evidence dětí a obsahu spisové dokumentace o dětech vedené orgány sociálně-právní ochrany dětí a o stanovení rozsahu evidence a obsahu spisové dokumentace v oblasti náhradní rodinné péče, která nabyla účinnosti od 1.1.2014 (publikována byla dne 12.12.2013 ve Věstníku vlády pro orgány krajů a orgány obcí, částka č. 5/2013). V souladu s § 61 odst. 2 písm. b) zákona č. 128/2000 Sb., o obcích, a s § 31 odst. 3 písm. b) zákona č. 131/2000 Sb., o hlavním městě Praze, má tato směrnice povahu závazné směrnice ústředního správního úřadu, kterou jsou orgány obcí a orgány hl. města Prahy povinny se řídit při výkonu přenesené působnosti na úseku sociálně-právní ochrany dětí. Závaznost směrnice vyplývá právě ze skutečnosti, že byla publikována ve Věstníku vlády pro orgány krajů a orgány obcí, jehož vydavatelem je Ministerstvo vnitra, které zajišťuje rovněž redakci Věstníku. 

	Směrnice Ministerstva práce a sociálních věcí č. j. 2013/26780-21 ze dne 19. září 2013 nahradila předchozí závaznou instrukci Ministerstva práce a sociálních věcí č. j. 21-12242/2000 ze dne 15. března 2000, kterou se stanovil rozsah evidence dětí a obsah spisové dokumentace o dětech vedené orgány sociálně-právní ochrany dětí a obsah spisové dokumentace o žadatelích o osvojení a o svěření dítěte do pěstounské péče, ve znění směrnice MPSV č. j. 21-42246/2002 ze dne 29. října 2002. V této instrukci byly s účinností od 1.4.2000, tj. od účinnosti zákona č. 359/1999 Sb., až do 31.12.2013 upraveny podrobnosti k vedení evidence dětí, spisové dokumentace o dětech a spisové dokumentace o žadatelích o zprostředkování náhradní rodinné péče obecními úřady obcí s rozšířenou působností, respektive okresními úřady v období do 31.12.2002. Hlavním důvodem pro vypracování a vyhlášení nové směrnice byla novelizace zákona, která byla s účinností od 1.1.2013 provedena zákonem č. 401/2012 Sb. Tato novelizace, společně s prováděcí vyhláškou č. 473/2012 Sb., přinesla změny v úpravě postupu při zařazování dětí do evidence orgánu sociálně-právní ochrany dětí, v úpravě spisové dokumentace o žadatelích o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče a spisové dokumentace o fyzických osobách, které žádají o zařazení do evidence osob, které mohou vykonávat pěstounskou péči na přechodnou dobu. Vedle toho musela nová směrnice reagovat i na další legislativní změny, ke kterým došlo v období od schválení původní instrukce ze dne 15. března 2000, zejména v důsledku velké novelizace zákona provedené zákonem č. 134/2006 Sb. s účinností od 1. června 2006, v důsledku přijetí nového správního řádu (zákon č. 500/2004 Sb.), zákona o soudnictví ve věcech mládeže (zákon č. 218/2003 Sb.) a nového občanského zákoníku (zákon č. 89/2012 Sb.). 

	Na základě směrnice o vedení spisové dokumentace vede obecní úřad obce s rozšířenou působností o dětech základní evidenci a tzv. pomocnou evidenci. Základní evidenci tvoří rejstřík dětí označený písmeny Om ("Ochrana mládeže"), jmenná kartotéka a spisová dokumentace, která je rovněž označena spisovou značkou Om (dále jen "spis Om"). Sourozenci, kteří mají společné oba rodiče, se v základní evidenci evidují pod stejnou spisovou značkou Om a je o nich veden jeden společný spis Om. Pomocnou evidenci obecního úřadu obce s rozšířenou působností tvoří 
 
a) rejstřík dětí označený písmeny "Nom" (dále jen "Nepříslušná ochrana mládeže") a spisová dokumentace označená spisovou značkou Nom, 
 
b) rejstřík dětí, kterým je třeba zprostředkovat osvojení, 
 
c) rejstřík dětí, kterým je třeba zprostředkovat pěstounskou péči, 
 
d) rejstřík dětí svěřených do výchovy jiné fyzické osoby odpovědné za výchovu dítěte, 
 
e) rejstřík dětí, u kterých obecní úřad obce s rozšířenou působností vykonává poručenství, 
 
f) rejstřík dětí, u nichž probíhá řízení o určení či popření rodičovství a u nichž byl obecní úřad obce s rozšířenou působností ustanoven opatrovníkem, 
 
g) rejstřík dětí, u nichž bylo rozhodnuto o výchovném opatření, 
 
h) rejstřík dětí umístěných v zařízeních pro výkon ústavní nebo ochranné výchovy anebo dětí umístěných ve středisku výchovné péče, 
 
i) rejstřík dětí svěřených do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, 
 
j) rejstřík dětí, na které se zaměřuje sociální kuratela pro děti a mládež, 
 
k) rejstřík dětí mladších patnácti let podezřelých ze spáchání činu jinak trestného, 
 
l) rejstřík dětí, proti kterým bylo zahájeno trestní stíhání, 
 
m) rejstřík dětí ve výkonu trestního opatření odnětí svobody a ve výkonu vazby, 
 
n) rejstřík dětí, na kterých byl spáchán trestný čin ohrožující život, zdraví, svobodu, jejich lidskou důstojnost, mravní vývoj nebo jmění, nebo je podezření ze spáchání takového činu, a 
 
o) rejstřík dětí vyřazených ze základní evidence. 
 
	Pokud jde o postup obecního úřadu obce s rozšířenou působností při zařazování dětí do základní evidence, vychází úprava směrnice o vedení spisové dokumentace ze základního vymezení okruhu dětí vedených v evidenci orgánů sociálně-právní ochrany dětí, které je stanoveno v § 54, a to v souladu s tím, že směrnice ministerstva se jako podzákonný předpis musí vždy důsledně pohybovat v mezích zákona a prováděcí vyhlášky a nesmí z těchto mezí v žádném případě vybočit. Jako základní zásada vyjádřená v čl. 2 odst. 2 směrnice o vedení spisové dokumentace proto platí, že dítě je zařazeno do základní evidence obecního úřadu obce s rozšířenou působností po provedení základního vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny z toho hlediska, zda se jedná o ohrožené dítě uvedené v § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, jak to obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností ukládá § 10 odst. 3 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Vedle toho však směrnice o vedení spisové dokumentace v čl. 2 odst. 1 upravuje dalších 12 specifických situací, kdy dítě je do základní evidence orgánu sociálně-právní ochrany dětí zařazeno automaticky na základě rozhodnutí příslušného orgánu nebo oznámení příslušného orgánu, osoby nebo zařízení (např. oznámení o přijetí dítěte do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, oznámení zdravotnického zařízení o tom, že matka po narození dítě opustila a zanechala je v porodnici apod.). Dítě je do základní evidence zařazeno vždy také na základě upozornění nebo oznámení o tom, že se jedná o dítě týrané nebo zneužívané. Je proto dostatečně zajištěno, aby z působnosti orgánu sociálně-právní ochrany dětí neuniklo žádné dítě, u kterého na základě vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny existuje důvodná potřeba pro realizaci opatření na ochranu jeho práv a nejlepšího zájmu. Podle směrnice je však v zásadě vyloučeno, aby do základní evidence orgánu sociálně-právní ochrany dětí byly automaticky zařazovány děti na základě jakéhokoliv upozornění nebo oznámení o podezření na možné ohrožení dítěte podle § 7 odst. 2 a § 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, aniž by bylo provedeno alespoň prvotní vyhodnocení odůvodněnosti podnětu a skutečné situace dítěte (nejedná-li se o zmíněné oznámení o podezření na týrání nebo zneužívání dítěte). 

	Důvodem pro zařazení dítěte do základní evidence je vždy také rozhodnutí soudu, správního orgánu nebo státního zástupce o jmenování obecního úřadu obce s rozšířenou působností opatrovníkem dítěte a rozhodnutí soudu o jmenování obecního úřadu obce s rozšířenou působností poručníkem dítěte [viz čl. 2 odst. 1 písm. g) směrnice o vedení spisové dokumentace]. Úřad, který byl jmenován opatrovníkem nebo poručníkem dítěte o dítěti zakládá spis Om. Zároveň platí, že pokud byl opatrovníkem dítěte v soudním, správním nebo trestním řízení jmenován jiný obecní úřad obce s rozšířenou působností, než v jehož obvodu je dítě hlášeno k trvalému pobytu, musí se tento obecní úřad bezodkladně spojit s obecním úřadem obce s rozšířenou působností podle místa trvalého pobytu dítěte a projednat s ním další postup. Jestliže obecní úřad obce s rozšířenou působností podle místa trvalého pobytu dítěte dospěje k závěru, že chce sám vykonávat opatrovnictví dítěte v souladu s úpravou místní příslušnosti podle § 61 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, je v zásadě třeba jeho stanovisko respektovat a podat odvolání proti usnesení soudu o jmenování opatrovníka dítěti anebo podat soudu návrh na změnu rozhodnutí o jmenování opatrovníka dítěti. Směrnice o vedení spisové dokumentace nevylučuje, aby o tomtéž dítěti byly vedeny dva různé spisy Om dvěma různými obecními úřady obce s rozšířenou působností. Je proto možné, že dítě bude zařazeno v základní evidenci jak obecního úřadu obce s rozšířenou působností, který je příslušný podle místa trvalého pobytu dítěte, tak i obecního úřadu obce s rozšířenou působností, který byl jmenován opatrovníkem nebo poručníkem dítěte, a oba tyto dotčené úřady povedou o dítěti vlastní spis Om. Vyloučeno je směrnicí pouze to, aby jeden obecní úřad obce s rozšířenou působností vedl současně o tomtéž dítěti dva různé spisy Om, což vyplývá z čl. 2 odst. 4 směrnice o vedení spisové dokumentace (po vyřazení dítěte ze základní evidence a uzavření spisu Om je však možné založit o dítěti nový spis Om, bude-li dítě opětovně zařazeno do základní evidence). 

	Dojde-li ke změně místa trvalého pobytu dítěte, musí obecní úřad obce s rozšířenou působností podle čl. 9 směrnice o vedení spisové dokumentace postoupit spis Om nově příslušnému obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností ve všech případech, kdy ke dni změny místní příslušnosti nebylo dítě ještě vyřazeno ze základní evidence a spis Om nebyl uzavřen. To znamená, že na základě čl. 9 směrnice o vedení spisové dokumentace je nutné postoupit všechny neuzavřené spisy Om, ačkoliv se s neuzavřeným spisem Om aktuálně aktivně nepracuje a ve vztahu k dítěti a jeho rodině se neprovádějí žádné úkony a opatření. Z důvodu postoupení spisu jinému obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností v důsledku změny místní příslušnosti provede postupující úřad vyřazení dítěte ze základní evidence podle čl. 28 odst. 1 písm. o) směrnice o vedení spisové dokumentace. Obecní úřad obce s rozšířenou působností, jemuž byl spis Om postoupen, je naopak povinen zařadit dítě do své základní evidence a zapsat ho do rejstříku Om v souladu s čl. 2 odst. 1 písm. m) směrnice. Jestliže dojde ke změně místa trvalého pobytu dítěte v průběhu soudního řízení, ve kterém obecní úřad obce s rozšířenou působností vykonává funkci opatrovníka dítěte, ponechá si tento obecní úřad obce s rozšířenou působností originál spisové dokumentace o dítěti až do pravomocného skončení řízení, neboť úřad, který vykonává opatrovnictví dítěte v soudním, správním nebo trestním řízení, by měl mít zásadně k dispozici originál spisu Om. Teprve po ukončení výkonu opatrovnictví dítěte se dítě vyřadí ze základní evidence a spis Om se postoupí nově příslušnému obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností podle čl. 9 směrnice o vedení spisové dokumentace. 

	Co se týká postupu při vyřazování dítěte ze základní evidence obecního úřadu obce s rozšířenou působností, směrnice o vedení spisové dokumentace v čl. 28 odst. 1 zakotvuje výčet případů, ve kterých by mělo dojít k vyřazení dítěte ze základní evidence (celkem 16 případů). Automaticky dochází k vyřazení dítěte ze základní evidence v případě dosažení zletilosti (s výjimkou dítěte, u kterého byla soudem prodloužena ústavní výchova nebo ochranná výchova do 19 let), v případě nabytí plné svéprávnosti ještě před dosažením zletilosti (uzavřením manželství nebo přiznáním svéprávnosti), v případě postoupení spisu Om jinému obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností v důsledku změny trvalého pobytu dítěte a v případě úmrtí dítěte. Ve všech ostatních případech vyjmenovaných v čl. 28 odst. 1 směrnice o vedení spisové dokumentace musí být pro vyřazení dítěte ze základní evidence splněny dvě zásadní podmínky, a to že 
 
a) podle individuálního plánu ochrany dítěte nejsou naplánována další opatření sociálně-právní ochrany k zajištění ochrany dítěte, k poskytnutí pomoci rodině a k posílení funkcí rodiny a 
 
b) není dán jiný důvod pro vedení dítěte v základní evidenci v souladu s § 54 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 
 
	Primárně se tak vyřazení dítěte ze základní evidence, stejně jako zařazení dítěte do evidence, opět odvíjí od vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny z hlediska § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a od plánování dalších opatření ze strany orgánu sociálně-právní ochrany dětí. To platí i pro vyřazení dítěte podle čl. 28 odst. 1 písm. n) směrnice o vedení spisové dokumentace, podle kterého se dítě vyřadí ze základní evidence, jestliže podle spisové dokumentace o dítěti nebyl obecním úřadem obce s rozšířenou působností proveden žádný úkon v době nejméně 6 měsíců. Stanovenou lhůtu 6 měsíců je třeba vnímat jako lhůtu minimální a závisí vždy na vyhodnocení příslušného obecního úřadu obce s rozšířenou působností, zda po uplynutí této lhůty přistoupí k vyřazení dítěte ze základní evidence, anebo zda dojde k závěru, že pro vyřazení dítěte nejsou splněny základní podmínky podle čl. 28 odst. 2 směrnice o vedení spisové dokumentace. 

	Navázání vyřazení dítěte ze základní evidence na vyhodnocení situace dítěte a na individuální plán ochrany dítěte znamená podstatnou změnu oproti původní úpravě instrukce MPSV ze dne 15. března 2000, která vycházela z toho, že se z evidence obecního úřadu obce s rozšířenou působností zásadně vyřazovalo až po dosažení zletilosti. V pojetí nové směrnice je však nepřijatelné, aby v základní evidenci orgánu sociálně-právní ochrany dětí zůstávaly děti zařazeny vždy až do dosažení zletilosti i v situaci, kdy již pominuly důvody pro poskytování sociálně-právní ochrany těmto dětem podle § 6 zákona a kdy nejsou ve vztahu k těmto dětem plánována žádná další opatření ze strany orgánu sociálně-právní ochrany dětí. V této situaci nemůže být legitimním důvodem pro další vedení dítěte v evidenci orgánu sociálně-právní ochrany dětí až do dosažení zletilosti pouhý předpoklad nebo obava, že v budoucnu nelze vyloučit opětovnou potřebu poskytování sociálně-právní ochrany anebo zahájení nového soudního řízení o úpravě výchovy, výživy, styku s dítětem nebo jiného řízení, ve kterém bude orgán sociálně-právní ochrany ustanoven opatrovníkem dítěte. 

	I za předpokladu, že při splnění podmínek čl. 28 směrnice o vedení spisové dokumentace dojde k vyřazení dítěte ze základní evidence a k uzavření spisu Om, neztratí obecní úřad obce s rozšířenou působností dětí přehled o dětech, kterým se v minulosti sociálně-právní ochrana poskytovala. V úpravě pomocné evidence je zakotven rejstřík dětí vyřazených ze základní evidence, ve kterém jsou uvedeny spisové značky, pod kterými byla dříve vedena spisová dokumentace o dítěti, jakož i důvody a datum dřívějšího vyřazení dítěte ze základní evidence. V případě potřeby je proto možné uzavřenou spisovou dokumentaci snadno dohledat s tím, že v případě opětovného zařazení dítěte do základní evidence lze uzavřený spis Om připojit jako přílohu k nově založenému spisu o dítěti. Zároveň je v § 55 odst. 7 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí stanovena lhůta 15 let od konce kalendářního roku, ve kterém došlo k vyřazení dítěte z evidence, po jejímž uplynutí je nejdříve možné zařadit uzavřenou spisovou dokumentaci do skartačního řízení. 

	Pokud jde o pomocnou evidenci vedenou obecním úřadem obce s rozšířenou působností, do pomocného rejstříku označeného značkou Om se zapisují zejména děti, u kterých byl obecní úřad obce s rozšířenou působností dožádán místně příslušným obecním úřadem obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu je dítě hlášeno k trvalému pobytu, o zastoupení dítěte v soudním, správním nebo trestním řízení, anebo o provedení jiného úkonu. Stejně tak se ale může jednat také o dožádání ze strany jiného orgánu nebo instituce, např. o žádost orgánu policie o účast při výslechu dítěte jako svědka nebo při provádění jiných forem dokazování za přítomnosti dítěte mladšího 18 let jako svědka (rekognice, rekonstrukce, vyšetřovací pokus), anebo o žádost soudu nebo soudního vykonavatele o zajištění účasti při provádění výkonu předběžného opatření soudu nebo při provádění výkonu rozhodnutí odnětím dítěte podle § 497 odst. 2 a § 504 z. ř. s. Obecní úřad obce s rozšířenou působností dále zapíše dítě do rejstříku Nom a založí spis Nom i v případě, kdy provádí úkony v zájmu dítěte a k zajištění ochrany i bez dožádání místně příslušného obecního úřadu obce s rozšířenou působností nebo jiného orgánu. Příkladem může být např. zajištění neodkladné péče o dítě a podání návrhu soudu na nařízení předběžného opatření v situaci, kdy se v obvodu obecního úřadu obce s rozšířenou působností nachází dítě bez dostatečné péče přiměřené věku dítěte nebo v situaci ohrožení života, normálního vývoje nebo jiného důležitého zájmu dítěte. V těchto případech je obecní úřad obce s rozšířenou působností povinen i bez dožádání učinit nezbytná opatření na ochranu dítěte, neboť mu tato povinnost vyplývá zejména z § 15, § 16 odst. 1 a § 37 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Směrnice o vedení spisové dokumentace upravuje rovněž obsah a vzory dalších rejstříků pomocné evidence, které je obecní úřad obce s rozšířenou působností povinen vést na základě čl. 10 až čl. 26 směrnice (viz výše). 

Související ustanovení: 

 § 6 - pojem ohroženého dítěte, § 10 odst. 3 písm. c), § 17 - hromadné opatrovnictví a poručenství, § 55 - spisová dokumentace o dětech 

Související předpisy: 

 § 61 odst. 2 písm. b) obecního zřízení, 

 § 31 odst. 3 písm. b) zák. č. 131/2000 Sb., o hlavním městě Praze, 

 § 1, § 2 prováděcí vyhlášky č. 473/2012 Sb., 

směrnice o vedení spisové dokumentace 

 § 55 

(Spisová dokumentace o dětech vedená obecními úřady obcí s rozšířenou působností) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb. - jako k § 54. 

	K zák. č. 134/2006 Sb.: Dále dochází k upřesnění možnosti nahlížení do spisů a v otázce pořizování si výpisů a kopií z těchto spisů, a to v případech, kdy se nejedná o části spisu související s určitým správním řízením. Pokud bude rodič nebo jiná osoba odpovědná za výchovu dítěte nahlížet do těch částí spisové dokumentace, které se týkají určitého správního řízení, bude se nahlížení do spisu řídit právní úpravou správního řádu. Nově přijatá právní úprava správního řádu přitom upravuje právo účastníka řízení požadovat pořízení kopie spisu nebo jeho části. Dále se upravuje v určitém směru také povinnost zachovávat mlčenlivost a stanoví se doba, po kterou je třeba údaje obsažené ve spisové dokumentaci uchovávat. 

	K zák. č. 303/2013 Sb.: S odkazem na právo dítěte znát svůj původ podle čl. 7 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte je v § 838 obč. zák. zakotveno právo osvojeného dítěte, aby se po nabytí svéprávnosti mohlo seznámit s obsahem spisu, který byl veden v řízení o jeho osvojení. Toto oprávnění může být osvojencem uplatňováno i ve vztahu ke spisové dokumentaci, která byla v souvislosti s osvojením vedena příslušnými orgány sociálně-právní ochrany dětí (spisová dokumentace vedená pro účely zprostředkování osvojení obecním úřadem obce s rozšířenou působností a krajským úřadem). 

	V návaznosti na doplnění oprávnění osvojence nahlížet do spisové dokumentace ve věci osvojení v § 55 odst. 5 je nezbytné doplnit rovněž důvody pro případné zamítnutí žádosti o nahlédnutí do spisové dokumentace uvedené v § 55 odst. 6 písm. b), kdy v případě spisu o osvojení může být zákonným důvodem pro odmítnutí žádosti o nahlédnutí do spisu rozhodnutí soudu o tom, že mají být utajeny údaje o pokrevním rodiči dítěte a jeho souhlasu k osvojení podle § 837 odst. 1 obč. zák. 

	K zák. č. 183/2017 Sb. (část sto šedesátá): Navrhované znění § 17 odst. 3 správního řádu upravuje 3 možné situace: 
 
1)utajované informace, které se uchovávají mimo spis v případech stanovených zvláštním zákonem; 
 
2)utajované informace poskytnuté správnímu orgánu Policií ČR nebo zpravodajskými službami, které se uchovávají mimo spis přímo na základě § 17 odst. 3 věta druhá správního řádu; a konečně 
 
3)ostatní utajované informace, které se stávají součástí spisu. 
Ustanovení § 38 odst. 6 správního řádu o nahlížení do spisu se bude z povahy věci vztahovat pouze na ty utajované informace, které zůstanou součástí spisu. 

K odst. 1 a 2 
 
	Obecní úřady obcí s rozšířenou působností jako orgány sociálně-právní ochrany dětí mají povinnost vést spisovou dokumentaci o dětech, které jsou zařazeny v jejich evidenci a kterým poskytují sociálně-právní ochranu. Tato spisová dokumentace se označuje spisovou značkou Om (zkratka ze slov "Ochrana mládeže"). Základní úprava spisové dokumentace o dětech je obsažena v § 55 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, bližší pravidla pro vedení spisové dokumentace pak stanoví závazná směrnice Ministerstva práce a sociálních věcí č. j. 2013/26780-21 ze dne 19. září 2013 o stanovení rozsahu evidence dětí a obsahu spisové dokumentace o dětech vedené orgány sociálně-právní ochrany dětí a o stanovení rozsahu evidence a obsahu spisové dokumentace v oblasti náhradní rodinné péče, která nabyla účinnosti od 1.1.2014. Směrnice byla publikována v částce 5 Věstníku vlády pro orgány krajů a orgány obcí ze dne 12.12.2013, úplné znění směrnice včetně příloh je dostupné rovněž na webových stránkách Ministerstva vnitra: <www.mvcr.cz/clanek/vestnik-vlady-pro-organy-kraju-a-organy-obci-717579.aspx> (blíže ke směrnici viz komentář k § 54). 

	Ve spisové dokumentaci o dětech jsou soustředěny zejména osobní údaje dětí, jejich rodičů a jiných osob odpovědných za výchovu, údaje o výchovných poměrech dětí, záznamy o výsledcích šetření v rodině a v jiném prostředí, kde se děti zdržují, záznamy o jednání s rodiči nebo jinými osobami, kopie podání soudům a jiným státním orgánům, písemná vyhotovení rozhodnutí soudů, orgánů činných v trestním řízení a správních orgánů (§ 55 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Podle čl. 6 směrnice o vedení spisové dokumentace se každý spis Om povinně skládá ze 
 
a) spisového obalu, 
 
b) spisového přehledu, 
 
c) záznamu o vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny podle § 10 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a § 1 prováděcí vyhlášky č. 473/2012 Sb., 
 
d) individuálního plánu ochrany dítěte podle § 10 odst. 3 písm. d) a odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a § 2 prováděcí vyhlášky č. 473/2012 Sb., 
 
e) přehledu návštěv u dětí svěřených do výchovy jiných fyzických osob než rodičů, u dětí umístěných v zařízení pro výkon ústavní nebo ochranné výchovy nebo v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, u mladistvých ve výkonu vazby nebo výkonu trestu odnětí svobody a u dětí, o něž pečuje odsouzená žena ve věznici, 
 
f) přehledu návštěv rodičů, jejichž dětem byla soudem nařízena ústavní výchova nebo uložena ochranná výchova, 
 
g) záznamů a protokolů o jednání s dětmi, rodiči, jinými osobami odpovědnými za výchovu dítěte a dalšími osobami, včetně protokolů o případové konferenci podle § 10 odst. 3 písm. e) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, 
 
h) správního spisu, který obsahuje písemnosti týkající se správního řízení vedeného obecním úřadem obce s rozšířenou působností podle článku 7, a, 
 
i) dalších písemností týkajících se dítěte, popřípadě společně evidovaných sourozenců, které jsou uvedeny v § 55 odst. 2 zákona. 
 
	Jednotlivé písemnosti se do spisu Om zakládají v časové řadě podle data doručení nebo vyhotovení a musí být označeny spisovou značkou Om a pořadovým číslem. Jeden společný spis Om může být pod stejnou spisovou značkou veden o sourozencích, kteří mají společné oba rodiče a jsou zařazeni v základní evidenci obecního úřadu obce s rozšířenou působností. 

	Záznam o vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny je nutné zpracovat u každého dítěte zařazeného do základní evidence obecního úřadu obce s rozšířenou působností, nicméně rozsah vyplňovaných údajů je možné přizpůsobit a omezit v závislosti na důvodu, pro který bylo dítě zařazeno do základní evidence (např. v případě jmenování orgánu sociálně-právní ochrany dětí opatrovníkem dítěte záleží na druhu a předmětu řízení, ve kterém je opatrovnictví dítěte vykonáváno). Při zpracování záznamu o vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny je možné vzor záznamu podle přílohy č. 5 ke směrnici podle potřeby upravovat a pozměňovat, anebo je možné použít i zcela jiný vzor nebo formulář záznamu, jak vyplývá z čl. 6 odst. 3 písm. a) směrnice o vedení spisové dokumentace. Na rozdíl od záznamu o vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny není třeba u každého dítěte zpracovávat individuální plán ochrany dítěte. Rozhodnutí o vypracování individuálního plánu závisí na závažnosti a povaze důvodů, pro které bylo dítě zařazeno do základní evidence, a na posouzení toho, zda důvody pro poskytování sociálně-právní ochrany dítěte mohou být dlouhodobějšího charakteru a je nutné do budoucna počítat s potřebou dalších opatření či zda jsou tyto důvody spíše jednorázové nebo dočasné (což může být právě případ výkonu opatrovnictví dítěte v určitém řízení). 

	Přehled návštěv dětí je možné do spisu Om zařadit až poté, kdy je dítě svěřeno do náhradní rodinné péče nebo do náhradní institucionální péče, případně se ocitne ve věznici. Obdobně i přehled návštěv rodičů se do spisu Om zařadí v okamžiku, kdy je dítěti nařízena ústavní výchova nebo uložena ochranná výchova. Správní spis je vždy povinnou součástí spisu Om, jakmile je obecním úřadem obce s rozšířenou působností vedeno jakékoliv správní řízení podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí (např. o uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc podle § 12 nebo o uložení výchovných opatření podle § 13), jak vyplývá z čl. 6 odst. 1 písm. h) a z čl. 7 odst. 1 směrnice o vedení spisové dokumentace. Správní spis je v rámci spisu Om veden v samostatné složce označené značkou Om SŘ., která je však založena ve stejném spisovém obalu jako ostatní součásti spisu Om. V případě postoupení správního spisu nadřízenému správnímu orgánu pro účely odvolacího nebo přezkumného řízení anebo v případě postoupení správního spisu správnímu soudu platí zvláštní úprava čl. 7 odst. 3 směrnice o vedení spisové dokumentace, podle kterého se zásadně postupuje pouze složka správního spisu, a nikoli celý spis Om, ledaže je oprávněným orgánem výslovně vyžádán celý spis Om. 

	Vedle spisu Om vedou obecní úřady obcí s rozšířenou působností o dětech rovněž spisovou dokumentaci označenou spisovou značkou Nom ("Nepříslušná ochrana mládeže") podle čl. 12 směrnice o vedení spisové dokumentace. Spis Nom se zakládá o dětech, které nejsou zařazeny v základní evidenci obecního úřadu obce s rozšířenou působností, ale u kterých byl obecní úřad obce s rozšířenou působností dožádán o zastoupení dítěte nebo o provedení jiného úkonu ze strany místně příslušného obecního úřadu obce s rozšířenou působností, soudu, policie nebo jiného orgánu. Stejně tak se spis Nom vede v případě dětí, které jsou zařazeny v rejstříku Nom obecního úřadu obce s rozšířenou působností z toho důvodu, že jsou ve vztahu k těmto dětem prováděny neodkladné úkony k zajištění jejich ochrany a k zajištění řádné péče o tyto děti podle § 10a odst. 1, § 15, § 16 nebo § 37 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Spisová dokumentace vedená o dětech obecním úřadem obce s rozšířenou působností (spis Om a spis Nom) se podle § 51 odst. 4 písm. c) poskytuje na vyžádání nadřízenému krajskému úřadu nebo Ministerstvu práce a sociálních věcí pro účely výkonu jejich působnosti, tj. zejména pro potřeby kontroly a metodického vedení výkonu sociálně-právní ochrany dětí. Vedle toho vyplývá povinnost k zapůjčení spisové dokumentace o dětech z některých zvláštních právních předpisů. Zapůjčení kompletního spisu Om nebo Nom je oprávněn požadovat zejména státní zástupce podle § 14 odst. 1 zákona č. 283/1993 Sb., o státním zastupitelství. Státní zástupce má právo v mezích výkonu působnosti státního zastupitelství do zapůjčených spisů nahlížet a pořizovat z nich opisy a výpisy. Pokud jde o orgány policie, podle zákona nemohou požadovat poskytnutí nebo zapůjčení celé spisové dokumentace vedené orgánem sociálně-právní ochrany dětí, nicméně v souladu s § 18 zákona č. 273/2008 Sb., o Policii České republiky, mohou od orgánů žádat "potřebné podklady a informace včetně osobních údajů". Vzhledem k tomu je na základě dožádání orgánů policie možné, aby obecní úřad obce s rozšířenou působností poskytl požadované údaje ve formě výpisu ze spisové dokumentace, anebo aby poskytl kopii vybrané částí spisové dokumentace. Podstatné je, že policie by se měla na orgány sociálně-právní ochrany dětí obracet s konkrétním dožádáním, ve kterém specifikuje požadované dokumenty nebo údaje, a nezasílat pouze obecnou žádost o poskytnutí spisové dokumentace. 

	Poskytnutí spisové dokumentace o dětech je oprávněn žádat rovněž veřejný ochránce práv, zástupce veřejného ochránce práv a pověření zaměstnanci Kanceláře veřejného ochránce práv podle § 15 odst. 2 písm. b) zákona č. 349/1999 Sb., o Veřejném ochránci práv, podle kterého jsou úřady povinny na žádost ochránce a ve lhůtě jím stanovené předložit spisy a jiné písemnosti pro potřeby jeho šetření. Dále je nezbytné respektovat speciální úpravu zákona č. 186/2011 Sb., o poskytování součinnosti pro účely řízení před některými mezinárodními soudy a jinými mezinárodními kontrolními orgány. V souladu s § 1, § 2 a § 6 zákona č. 186/2011 Sb. jsou všechny dotčené orgány, včetně orgánů sociálně-právní ochrany dětí, povinny poskytovat Ministerstvu spravedlnosti součinnost pro potřeby zastupování České republiky před Evropským soudem pro lidská práva ve Štrasburku podle Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (č. 209/1992 Sb.) a pro účely řízení před Výborem OSN pro lidská práva podle Opčního protokolu k Mezinárodnímu paktu o občanských a politických právech (č. 169/1991 Sb.). Tato součinnost zahrnuje i zaslání spisu vztahujícího se k projednávanému případu anebo jeho kompletní kopie nebo kopie příslušné části spisu. K poskytnutí spisu je příslušný ten orgán, o jehož spis se jedná. V případě spisové dokumentace vedené o dětech to znamená, že k poskytnutí spisové dokumentace Om je příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí podle místa trvalého pobytu dítěte a k poskytnutí spisu Nom je příslušný dožádaný orgán sociálně-právní ochrany, který spis Nom založil. Důležité je, že zákon č. 186/2011 Sb. dává dotčenému orgánu možnost, aby Ministerstvu spravedlnosti zaslal pouze kopii spisu. Právě u spisové dokumentace o dětech může být v některých případech vhodnější, jestliže si orgán sociálně-právní ochrany dětí ponechá originál spisu a k vyhovění žádosti Ministerstva spravedlnosti pořídí jeho kopii, zvláště pokud se jedná o neuzavřený spis týkající se aktuálně řešeného případu. Stejnou součinnost jako Ministerstvu spravedlnosti jsou dotčené orgány povinny podle zákona č. 186/2011 Sb. poskytovat rovněž Ministerstvu zahraničních věcí pro účely zastupování České republiky před Soudním dvorem Evropské unie v Lucemburku podle čl. 19 Smlouvy o Evropské unii (Maastrichtská smlouva, konsolidované znění) a v řízení s Evropskou komisí podle příslušných ustanovení Smlouvy o fungování Evropské unie (ve znění Lisabonské smlouvy). Obdobně se pak poskytování potřebné součinnosti podle zákona č. 186/2011 Sb. mohou domáhat i další orgány, které zastupují Českou republiku v řízení o individuálních případech před jinými mezinárodními orgány kontrolujícími dodržování mezinárodních závazků v oblasti lidských práv, vyplývají-li tyto závazky pro Českou republiku z mezinárodní smlouvy, která je součástí právního řádu (např. Opční protokol k Úmluvě o odstranění všech forem diskriminace žen, č. 57/2001 Sb. m. s.). 

K odst. 3 
 
	Spisová dokumentace o dětech nebo její část mohou být vedeny rovněž v elektronické podobě, stejně jako rejstříky základní a pomocné evidence dětí, což vyplývá jak § 55 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tak i z čl. 1 a čl. 27 směrnice č. j. 2013/26780-21. Součástí spisové dokumentace mohou být také zvukové, obrazové a zvukově obrazové záznamy na elektronických médiích. To koresponduje se zákonným zmocněním zaměstnanců obecního úřadu obce s rozšířenou působností k tomu, aby podle § 52 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí pro účely ochrany práv dítěte pořizovali obrazové snímky, obrazové a zvukové záznamy dítěte a prostředí, ve kterém se dítě nachází. 

K odst. 4 
 
	Písemnosti tvořící podklad pro zpracování spisové dokumentace podle § 55 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí se vedou odděleně v samostatné složce, která je označena spisovou značkou P/Om nebo P/Nom a není součástí spisové dokumentace o dítěti. Tato samostatná složka však může být založena ve stejném spisovém obalu jako spis Om. Údaje z podkladové složky ke spisové dokumentaci o dítěti nelze zpřístupnit žádnému jinému orgánu, fyzické nebo právnické osobě s výjimkou soudu a státního zastupitelství pro potřeby trestního stíhání podle § 55 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Podklad pro vedení spisové dokumentace tvoří podle čl. 8 směrnice o vedení spisové dokumentace 
 
a) upozornění fyzické osoby, která upozornila orgán sociálně-právní ochrany dětí na skutečnosti nasvědčující ohrožení dítěte (§ 7 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), 
 
b) údaje o místu pobytu rodiče, který se stal obětí domácího násilí v rodině s dítětem, a jiné údaje, které by mohly vést ke zjištění místa pobytu tohoto rodiče, 
 
c) údaje o osobách, kterým bylo dítě svěřeno do péče před osvojením, jakož i údaje o místu pobytu tohoto dítěte, 
 
d) podrobný záznam nebo protokol o jednání orgánu sociálně-právní ochrany s dítětem, které bylo vedeno bez přítomnosti rodičů nebo jiných osob odpovědných za výchovu dítěte podle § 8 odst. 2 zák. o soc. práv. ochraně dětí, 
 
e) detailní informace o průběhu týrání dítěte, pohlavního zneužívání nebo o jiné trestné činnosti, které jsou významné pouze pro soud či státní zastupitelství v souvislosti s trestním stíháním. 
 
	Jak bylo uvedeno, součástí podkladu pro vedení spisové dokumentace je rovněž podrobný záznam nebo protokol o jednání orgánu sociálně-právní ochrany dětí s dítětem, které bylo vedeno bez přítomnosti rodičů nebo jiných osob odpovědných za výchovu. Podrobný záznam nebo protokol o jednání s dítětem je třeba založit do podkladu pro zpracování spisové dokumentace v těch případech, kdy obecní úřad obce s rozšířenou působností jedná s dítětem cíleně bez přítomnosti rodičů nebo jiných odpovědných osob za účelem zajištění práva dítěte na svobodné vyjádření svého názoru k významným záležitostem, které se ho týkají, a k ochraně důvěrnosti sdělení dítěte. Ve spisové dokumentaci o dítěti pak musí být vždy založen záznam o tom, že obecní úřad obce s rozšířenou působností jednal s dítětem, a to i v případě, že jednání s dítětem se uskutečnilo bez přítomnosti rodičů nebo jiných osob odpovědných za výchovu dítěte v souladu s § 8 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Požadavek na zařazení záznamu o jednání s dítětem do spisu jednoznačně vyplývá jak z § 55 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tak z úpravy obsahu spisu Om v článku 6 odst. 1 a 4 směrnice o vedení spisové dokumentace. 

	Záznam ve spisové dokumentaci o jednání s dítětem, které bylo vedeno bez přítomnosti rodičů nebo jiných odpovědných osob, by měl obsahovat stručné vymezení předmětu jednání, tj. důvodu, pro který byl pohovor s dítětem uskutečněn (např. zjištění názoru dítěte pro účely soudního řízení, prověření podezření na týrání, zneužívání nebo zanedbávání dítěte apod.), a označení věci, které se jednání týkalo (např. řízení o úpravě péče, řízení o úpravě styku s dítětem apod.). Dále je třeba v záznamu stručně shrnout průběh jednání s dítětem, aniž by se blíže popisoval obsah vyjádření dítěte nebo byla dokonce použita citace z vyjádření dítěte. Shrnutí může být provedeno např. slovy "S dítětem bylo hovořeno o jeho vztazích k rodičům a k dalším osobám z rodiny dítěte, o vzájemných vztazích mezi rodiči, o výchovných prostředcích, které rodiče používají při výchově dítěte, o školní docházce dítěte, jeho zdravotním stavu, o zájmech dítěte a jeho volnočasových aktivitách, o formě a průběhu kontaktů dítěte s rodičem, který nemá dítě v péči apod.", v závislosti na předmětu a účelu jednání. 

	V této souvislosti je třeba zdůraznit, že zákonné oprávnění dítěte vyjádřit se při jednání s orgánem sociálně-právní ochrany dětí i bez přítomnosti rodičů nebo jiných osob odpovědných za výchovu dítěte je institut, který je v zákoně zakotven na ochranu zájmů dítěte. V tomto smyslu je třeba aplikovat a vykládat i ustanovení čl. 8 odst. 2 písm. d) směrnice o vedení spisové dokumentace. Podrobný záznam nebo protokol o jednání s dítětem je třeba založit do podkladu pro zpracování spisové dokumentace jen v těch případech, kdy obecní úřad obce s rozšířenou působností jednal s dítětem cíleně bez přítomnosti rodičů nebo jiných odpovědných osob a kdy vyloučení rodičů z jednání s dítětem bylo vedeno záměrem, aby dítě mohlo s pracovníky orgánu sociálně-právní ochrany dětí hovořit bez obav z reakce rodičů a mohlo před nimi autenticky a věrohodně vyjádřit své názory, přání a pocity. 

	Povinnost založit podrobný záznam nebo protokol o jednání s dítětem do podkladové složky ke spisové dokumentaci se naopak neuplatní ze předpokladu, že orgán sociálně-právní ochrany dětí sice jednal s dítětem bez přítomnosti rodičů, ale nejednalo se o vyloučení rodičů z důvodu ochrany zájmu dítěte. Jedná se o situace, kdy orgán sociálně-právní ochrany dětí nepovažuje přítomnost rodičů při jednání s dítětem za nezbytnou, avšak jednání s dítětem probíhá s vědomím rodičů anebo rodiče dokonce vysloví souhlas s tím, aby se jednání s dítětem uskutečnilo bez jejich účasti. K takovým jednáním dochází např. v praxi kurátorů pro děti a mládež, kteří jednají s dětmi staršími 15 let v souvislosti s jejich protiprávní činností nebo jinými výchovnými problémy. Stejně tak se může jednat i o situace, ve kterých pracovníci obecního úřadu obce s rozšířenou působností hovoří s dítětem bez přítomnosti rodičů, avšak nepřítomnost rodičů není záměrná a předem plánovaná anebo vyplývá ze skutečnosti, že dítě pobývá na jiném místě než jeho rodiče (děti zachycené bez doprovodu rodičů, děti v náhradní institucionální péči apod.). V popsaných situacích, ve kterých se jednání s dítětem bez přítomnosti rodičů nevede za účelem ochrany zájmů dítěte, je možné podrobný záznam nebo protokol o jednání s dítětem založit přímo do spisové dokumentace o dítěti (spisu Om). 

	Podklady pro zpracování spisové dokumentace mají povahu písemností uchovávaných odděleně mimo spis z důvodu ochrany informací, na něž se vztahuje zákonem uložená nebo uznaná povinnost mlčenlivosti podle § 17 odst. 3 spr. řádu. V návaznosti na novelizaci spr. řádu provedenou zákonem č. 183/2017 Sb. s účinností od 1. 7. 2017 platí, že na tyto písemnosti se nepoužijí ustanovení správního řádu a zákona o sociálně-právní ochraně dětí o nahlížení do spisu. To znamená, že nahlížení do písemností tvořících podklad pro zpracování spisové dokumentace (složka P/Om nebo P/Nom) je vyloučeno přímo ze zákona a není tak třeba vydávat rozhodnutí o odmítnutí případné žádosti o nahlédnutí do těchto písemností. Pokud tedy např. rodič dítěte v rámci žádosti o nahlédnutí do spisové dokumentace o dítěti žádá rovněž o nahlédnutí do podkladové složky, postačuje ho vyrozumět o tom, že s odkazem na § 17 odst. 3 spr. řádu není nahlížení do písemností vedených mimo spis připuštěno, spolu s uvedením důvodů, pro které jsou písemnosti, do kterých chce rodič nahlédnout, vedeny mimo spis a založeny do podkladů pro zpracování spisové dokumentace. 

	Ačkoliv podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí, nesmí orgán sociálně-právní ochrany údaje tvořící podklad pro zpracování spisu předat nebo zpřístupnit žádné jiné osobě nebo orgánu, s výjimkou soudu a státního zastupitelství pro účely trestního stíhání, je třeba na základě zvláštní úpravy zákona č. 349/1999 Sb., o Veřejném ochránci práv, dospět k závěru, že příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí je povinen zpřístupnit obsah podkladové složky také na žádost Veřejného ochránce práv a zaměstnanců jeho kanceláře pro potřeby jejich šetření. Podle § 15 odst. 2 zákona č. 349/1999 Sb. totiž mají úřady povinnost na žádost ochránce předložit nejen spisy, ale i jiné písemnosti úřadu, přičemž podklady pro zpracování spisové dokumentace patří právě mezi ony „jiné písemnosti“. 

	Jak upozornil Nejvyšší správní soud ČR v rozsudku č. j. 4 Ads 194/2014 ze dne 19. 12. 2014 (viz níže), je nepřípustné, aby některé písemnosti byly nejprve zařazeny ve spisové dokumentaci orgánu sociálně-právní ochrany o dítěti, a teprve následně byly ze spisové dokumentace vyjmuty a vloženy do podkladu pro zpracování spisové dokumentace. 

K odst. 5 
 
	Spisová dokumentace obecního úřadu obce s rozšířenou působností (správní spis "ochrany mládeže", spisová značka Om) nemá povahu typického správního spisu, ale svazku, resp. řady spojených spisů, jak vyplývá již z výše uvedeného. Tato dokumentace může být v případě zvláště ohrožených dětí či dětí v cizí péči vedena prakticky od narození do 18 let věku dítěte a být tak mimořádně obsáhlá (desítky i stovky stran). Má-li dítě starší sourozence, kteří jsou již zletilí, jsou součástí této spisové dokumentace i údaje o těchto dětech. Přitom do této dokumentace se zakládají záznamy pocházející nejen z vlastní činnosti původce spisového materiálu, tj. orgánu sociálně-právní ochrany dětí, včetně např. fotodokumentace dítěte a obydlí, kde žije, ale i došlé písemnosti, obsahující pravidelně i citlivé údaje (o zdravotním stavu dítěte a členů jeho rodiny, zprávy policie o závadové činnosti dítěte a členů domácnosti, zprávy ze školy dítěte, zprávy a podobné výstupy odborného posuzování např. psychického stavu a celá řada vyjádření dalších subjektů). Podobně jako např. zdravotnická dokumentace i spisová dokumentace ochrany mládeže požívá vysoké míry ochrany, právě pro mimořádnou citlivost údajů v ní obsažených. Z toho důvodu je oprávnění nahlížet do spisové dokumentace ochrany mládeže podle platné úpravy § 55 odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí ve znění zák. č. 134/2006 Sb. přiznáno po dobu, kdy je dokumentace tzv. živá (tedy není uložena do doby uplynutí skartačních lhůt), zásadně jen rodiči dítěte, kterému náleží rodičovská odpovědnost, nebo jiné osobě odpovědné za výchovu dítěte (poručník, pěstoun) nebo jejich zástupci na základě písemně udělené plné moci. Změnami souvisejícími s rekodifikací soukromého práva bylo do cit. ustanovení doplněno výslovné pravidlo, že "do spisové dokumentace týkající se osvojení dítěte je oprávněn nahlížet na základě písemné žádosti osvojenec, jakmile nabude svéprávnosti", což platí i pro případ, že soud rozhodl o utajení osvojení (a bez výslovné úpravy by tak mohly v praxi nastat překážky, kdy by dospělému osvojenci nahlédnutí umožněno nebylo). Z uvedeného je zřejmé, že nejde-li o část spisu o osvojení, pak zletilý chráněnec orgánu sociálně-právní ochrany dětí může po nabytí zletilosti do spisu nahlédnout rovněž bez jakéhokoli omezení, dokud není spis "Om" skartován, a k tomu může zmocnit i třetí osobu, neboť toto právo je v jeho dispozici, když se jedná o osobní údaje býv. chráněnce. Podle § 31 obč. zák. se má za to, "že každý nezletilý, který nenabyl plné svéprávnosti, je způsobilý k právním jednáním co do povahy přiměřeným rozumové a volní vyspělosti nezletilých jeho věku", proto má platit, že odpovídá-li situace rozumové a volní vyspělosti nezletilého dosud plně nesvéprávného chráněnce (zejména tedy v případě mladistvých), je nezbytné i jim přiznat právo nahlížet do spisové dokumentace ochrany mládeže (a v tom rozsahu pak má mladistvý i možnost zmocnit k nahlížení třetí osobu - zmocněnce), neboť právo nahlížení a zmocnění k jeho realizaci je v takovém případě plně v rukou mladistvého. 

	Po dobu výkonu kolizního opatrovnictví orgánem sociálně-právní ochrany dětí nelze pak umožnit nahlížení do části spisové dokumentace ochrany mládeže ani rodičům, kteří jsou ve vztahu k dítěti v řízení, v němž je orgán sociálně-právní ochrany procesním opatrovníkem jmenován, v kolizi zájmů, avšak pouze v tom rozsahu, který se dané záležitosti dotýká. Nelze tak "zaplombovat" dokumentaci celou (vzhledem k její povaze "svazku" řady spojených spisů, popsané výše). K tomu srov. též výklad k § 17. Nahlížení by bylo možné umožnit pouze k tomu již způsobilému dítěti, neboť orgán sociálně-právní ochrany má vůči němu podobné postavení jako dítětem zplnomocněný nebo soudem jmenovaný advokát nebo jiný zmocněnec. 

	Naopak v případě, kdy je kolizním opatrovníkem, byť i ve věcech rodinně-právních, jmenován dítěti v soudním nebo jiném správním řízení někdo jiný než nositel hromadného opatrovnictví (tedy orgán sociálně-právní ochrany dětí), není tím v platném znění zákona explicitně založeno právo takového procesního opatrovníka nahlížet do spisové dokumentace ochrany mládeže, a to ani do částí, které se týkají nebo by se mohly věcně týkat problematiky řešené v onom jiném řízení, vedeném před jiným orgánem. Procesní opatrovník má zástupčí oprávnění "v řízení" (srov. § 31 ve spojení s § 28a odst. 1 věta druhá o. s. ř., § 34 odst. 1, 3 spr. řádu), nikoli mimo takové řízení, přičemž současně platí, že spis ochrany mládeže není pomocným soudním spisem (šlo-li by o kolizní opatrovnictví v soudním řízení). Takový kolizní opatrovník samozřejmě může v důkazním řízení navrhovat provedení důkazu spisem ochrany mládeže či výslechem pracovníka orgánu sociálně-právní ochrany dětí apod. Samostatně nahlížet do tohoto spisu však může pouze tehdy, pokud by jej (mimo výkon kolizního opatrovnictví) k takovému úkonu zmocnily oprávněné osoby, tedy zpravidla rodiče, popř. k takovému jednání již způsobilé dítě samo, anebo pokud by soud samostatně, nikoli podle procesních předpisů, ale na základě § 943 obč. zák., stejnou osobu, vykonávající jinak také kolizní opatrovnictví, jmenoval opatrovníkem ad hoc, tedy z "jiného důvodu", a to právě z důvodu nahlédnutí do spisu ochrany mládeže (nebo např. do zdravotní dokumentace dítěte, trestního spisu ve věcech mládeže apod.). Případy jmenování jiného procesního kolizního opatrovníka dítěte než orgánu sociálně-právní ochrany jsou přitom v praxi stále častější. Proto se výše podaný výklad úzce navazující na znění zákona dostává stále zřetelněji do rozporu s potřebami praxe. I beze změny zákona lze uvažovat o výkladu § 55 odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, který by byl vůči jiným kolizním opatrovníkům vstřícnější. Kolizní opatrovník je dítěti jmenován na místo rodičů, jejichž zájmy mohou být ve střetu se zájmy dítěte. Pokud údaje obsažené ve spisové dokumentaci úzce souvisejí s vedeným řízením, bylo by snad možno nahlížet na kolizního opatrovníka jako na osobu, která vystupuje namísto rodiče se všemi s tím souvisejícími oprávněními (i mimo řízení), tedy včetně oprávnění nahlížet do spisové dokumentace "Om". I kdyby praxe považovala takový výklad vzhledem ke shora uvedenému za nepřiměřeně extenzivní, a tedy nepřípustný, platí podle § 57 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí oprávnění orgánu sociálně-právní ochrany dětí ke zpracování osobních údajů včetně citlivých, tedy i k jejich poskytování dalším osobám. Současně platí i § 57 odst. 6 věta první zák. o soc.-práv. ochraně dětí, podle něhož je dotčený orgán sociálně-právní ochrany dětí oprávněn údaje obsažené ve spisové dokumentaci použít "v zájmu dítěte" při zajišťování sociálně-právní ochrany. Sociálně-právní ochranou se podle § 1 odst. 1 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí rozumí také ochrana oprávněných zájmů dítěte včetně ochrany jeho jmění. Jak sociálně-právní ochrana zvláště, tak kolizní opatrovnictví obecně jsou svou povahou veřejnoprávní instituty (opatrovnictví alespoň z hlediska jeho založení), a jde-li o opatrovnictví dítěte, mají i stejný účel, tedy ochranu zájmů dítěte. Ochranu zájmů dítěte orgánu sociálně-právní ochrany dětí svěřuje stát přímo zákonem, koliznímu opatrovníku pak tentýž stát prostřednictvím svého orgánu (soudu) na základě zákona rozhodnutím. Obě zařízení tak mají stejný účel i původ. Proto je pak možné dovodit, že z hlediska požadavku na vnitřní souladnost právního řádu i z hlediska zásad dobré správy je namístě umožnit jinému koliznímu opatrovníku nahlédnout do příslušného svazku "Om". V § 55 odst. 6 věta první a v § 57 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí uvedené "oprávnění" lze proto současně chápat i jako "povinnost". Vzhledem k povaze svazku "Om" je však samozřejmostí, že nahlíží-li do něho jiný kolizní opatrovník, je třeba současně poskytnout ochranu těm údajům, které s řízením, v němž jiný kolizní opatrovník vystupuje, zjevně nemohou souviset, a údajům o třetích osobách, tedy jiných osobách než dítěti, rodičích a účastnících probíhajícího řízení. 

	Oprávnění rodičů nebo jiných osob odpovědných za výchovu dítěte, případně jejich zplnomocněných zástupců, nahlížet do spisové dokumentace o dítěti se týká rovněž nahlížení do spisové dokumentace označené spisovou značkou Nom. Ustanovení § 55 odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nerozlišuje ve věci nahlížení do spisu mezi základní spisovou dokumentací vedenou pod spisovou značkou Om místně příslušným obecním úřadem obce s rozšířenou působností podle místa trvalého pobytu dítěte a mezi spisem Nom, který zakládá obecní úřad obce s rozšířenou působností na základě dožádání o provedení určitého úkonu od místně příslušného úřadu. Proto je nutné dovodit závěr, že spisovou dokumentací o dítěti ve smyslu § 55 odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je míněn i spis Nom vedený dožádaným obecním úřadem obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu nemá dítě místo trvalého pobytu. 

	Zákon o sociálně-právní ochraně dětí zakotvuje v § 55 odst. 5 pouze obecně právo rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte pořizovat si při nahlížení do spisové dokumentace vedené o dítěti kopie spisové dokumentace nebo její části, aniž by blíže specifikoval technický způsob pořízení kopie. Proto není vyloučeno ani pořízení kopie spisu prostřednictvím digitálního fotoaparátu, mobilního telefonu nebo tabletu. Pokud si tímto způsobem pořídí kopie ze spisové dokumentace sama oprávněná nahlížející osoba za použití vlastních technických prostředků, nevztahuje se na ni povinnost hradit správní poplatek za pořízení kopie podle zákona č. 634/2004 Sb., o správních poplatcích. Správní poplatek ve výši 15 Kč za první stránku a 5 Kč za každou započatou stránku je nahlížející osoba povinna uhradit pouze v případě, kdy je pro ni fotokopie ze spisu pořizována pracovníky příslušného obecního úřadu obce s rozšířenou působností na kopírovacím stroji nebo tiskárně počítače. 

	Nahlížení do písemností tvořících podklad pro zpracování spisové dokumentace o dítěti, které jsou uvedeny v § 55 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a čl. 8 směrnice o vedení o vedení spisové dokumentace, je ve spojení s § 17 odst. 3 spr. řádu vyloučeno, neboť tyto písemnosti se nevydávají žádnému orgánu, fyzické nebo právnické osobě a lze je předložit jen soudu a státnímu zastupitelství pro potřeby trestního stíhání (blíže viz komentář k odst. 4). 

K odst. 6 
 
	V případě, že dítě projeví přání, aby se o jeho rozhovoru s orgánem sociálně-právní ochrany dětí nedozvěděli rodiče nebo jiné odpovědné osoby, anebo kdy obecní úřad obce s rozšířenou působností dojde i z jiného důvodu k závěru, že není v zájmu dítěte, aby rodiče, byť jen na určitou omezenou dobu, měli k dispozici informace o tom, kdy, v jaké věci a kolikrát se uskutečnilo jednání orgánu sociálně-právní ochrany dětí, může obecní úřad obce s rozšířenou působností rozhodnout o odmítnutí písemné žádosti rodiče o nahlédnutí do spisu Om podle § 55 odst. 6 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Odmítnutí žádosti se může týkat nahlédnutí do celého spisu Om nebo jenom do vybraných částí spisu Om (označených prostřednictvím pořadových čísel písemnosti), které obsahují stručný záznam o jednání orgánu sociálně-právní ochrany dětí s dítětem. Jako důvod odmítnutí žádosti bude uvedeno, že spis Om nebo jeho označené části obsahují informace o jednání s dítětem, které bylo vedeno v nepřítomnosti rodičů, a že se nahlédnutí odmítá s ohledem na ochranu důvěrnosti sdělení dítěte a s ohledem na skutečnost, že zpřístupněním informací ze spisu Om rodičům by mohlo být narušeno nebo ohroženo právo dítěte být slyšeno a svobodně vyjádřit vlastní názor. 

	Pokud jde o další případy, kdy je důvodné odmítnout žádost rodičů, jiných osob odpovědných za výchovu dítěte nebo jejich zmocněnce o nahlédnutí do spisové dokumentace o dítěti s ohledem na zájem dítěte, může jít např. o následující situace: 
 
a)je vedeno trestní řízení proti rodiči nebo jiné osobě odpovědné za výchovu dítěte pro trestný čin spáchaný na dítěti, 
 
b)rodič využívá informace ze spisové dokumentace o dítěti v rozporu s právem dítěte na ochranu soukromí a rodiny (informace o dítěti jsou v nepřiměřeném rozsahu předávány a zpřístupňovány dalším osobám mimo okruh rodiny, či dokonce zveřejňovány na internetu, sociálních sítích nebo ve sdělovacích prostředcích), 
 
c)došlo k ukončení péče o dítě ze strany jiných osob odpovědných za výchovu dítěte a dítě bylo fakticky předáno do péče jiné osoby nebo zařízení, ačkoliv dosud nebyl pravomocně zrušen rozsudek soudu o pěstounské péči, poručenství nebo svěření dítěte do péče jiné osoby (odmítnutí ve vztahu k jiným osobám odpovědným za výchovu dítěte), 
 
d)probíhá soudní řízení ve věci péče o dítě, styku s dítětem, výživného, rodičovské odpovědnosti, svěření dítěte do náhradní péče nebo jiné řízení, ve kterém byl orgán sociálně-právní ochrany jmenován opatrovníkem dítěte (viz výše k odst. 5), 
 
e)rodič udělil plnou moc k nahlédnutí do spisu osobě, která je ve střetu zájmů s dítětem nebo může jinak ohrožovat nejlepší zájem dítěte. 
 
	Důvodem pro odmítnutí žádosti o nahlédnutí do spisu o dítěti může být rovněž obava, že by z obsahu spisu bylo možné nepřímo dovodit totožnost fyzické osoby, jež upozornila orgán sociálně-právní ochrany na možné ohrožení dítěte (ačkoliv jinak jsou údaje o osobě oznamovatele vedeny odděleně mimo spis v podkladech pro zpracování spisové dokumentace), a rozhodnutí soudu o utajení pokrevního rodiče a jeho souhlasu k osvojení podle § 837 obč. zák., pokud by osvojitelé nebo osvojenec žádali o nahlédnutí do spisu vedeného o osvojeném dítěti. 

	Jestliže se důvody pro odmítnutí nahlížení do spisu týkají pouze části spisu, může obecní úřad obce s rozšířenou působností rozhodnout o částečném odmítnutí žádosti ve vztahu k označeným částem spisu (ve výroku rozhodnutí se uvedou čísla listin, do kterých se nahlédnutí neumožňuje). To platí i tehdy, pokud je vedena spisová dokumentace o sourozencích, z nichž někteří již nabyli plné svéprávnosti a nesouhlasí s tím, aby rodiče nahlíželi do písemností týkajících se jejich osoby. Poté se rodičům umožní nahlédnutí jen do těch písemností, které se vztahují k nezletilým sourozencům, případně do písemností, v nichž jsou společně uvedeny údaje o nezletilých i zletilých sourozencích, jež od sebe nelze oddělit. 

	O odmítnutí žádosti rodiče nebo jiné oprávněné osoby o nahlédnutí do spisu o dítěti se rozhodne formou usnesení, které se oznamuje pouze žadateli, a to s ohledem na podpůrné použití § 38 odst. 5 spr. řádu (samotný zákon o sociálně-právní ochraně dětí formu rozhodnutí nespecifikuje). Prvním úkonem v řízení o odmítnutí nahlédnutí do spisu bude zpravidla vydání usnesení, a to již vzhledem k zákonné lhůtě 15 dnů od podání žádosti, během které je buďto nutné nahlédnutí do spisu umožnit nebo alespoň určit přiměřený termín k nahlédnutí, anebo rozhodnout o odmítnutí žádostí. Proti usnesení o odmítnutí žádosti o nahlédnutí do spisu může žadatel podat odvolání ke krajskému úřadu, jehož podání však nemá odkladný účinek (viz § 76 odst. 5 spr. řádu). V rámci odvolacího řízení pak může žadatel uplatnit procesní práva účastníka řízení, zejména právo činit návrhy a vyjádřit se k podkladům pro rozhodnutí. 

K odst. 7 
 
	Zákon stanoví skartační lhůty, ve kterých musí být ve spisovně nebo správním archivu původce spisu uloženy vyřízené a uzavřené spisy vedené o dětech a o žadatelích o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče. Teprve po uplynutí stanovené skartační lhůty může být u dotčených spisů provedeno skartační řízení na základě skartačního návrhu. Zákonem stanovené skartační lhůty jsou nicméně minimální, což znamená, že ve skartačním plánu obecního úřadu obce s rozšířenou působností lze stanovit i delší skartační lhůty pro spisy o dětech a o žadatelích o zprostředkování náhradní rodinné péče, což může být odůvodněné i s ohledem na délku skartačních lhůt u soudních spisů ve věci řízení o dětech (75 let - blíže viz Instrukce Ministerstva spravedlnosti ze dne 19. 12. 2008, č. j. 94/2007-OIS-ST, kterou se vydává skartační řád pro okresní, krajské a vrchní soudy). V praxi se možnosti stanovení delší než 15leté skartační lhůty využívá zejména u spisů vedených o osvojených dětech, a to s přihlédnutím k právu osvojence seznámit se po nabytí svéprávnosti s obsahem všech spisů, které byly vedeny v souvislosti s jeho osvojením, včetně spisu vedeného orgánem sociálně-právní ochrany (§ 838 obč. zák. ve spojení s § 55 odst. 5 věta poslední zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

Judikatura:

Pokud žalobce (nezletilé dítě) sám nepožádá o nahlédnutí do spisové dokumentace vedené o něm orgánem sociálně-právní ochrany dětí (§ 55 odst. 5 zákona č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí), a tedy sám se práva nahlédnout do spisové dokumentace nedomáhá, nemohou být jeho práva dotčena rozhodnutím o odmítnutí takové žádosti podané žalobkyní (jeho matkou). 
(KS Praha 47 A 20/2013) 
Co do merita věci dospěl Nejvyšší správní soud k závěru, že záznamy z návštěv v místě bydliště a ve škole navštěvované dítětem mohou být obecně považovány za podklady pro zpracování spisové dokumentace, které lze podle § 55 odst. 4 zákona o sociálně-právní ochraně dětí vyloučit z nahlížení, a to i vůči rodičům a osobám odpovědným za výchovu dítěte. Správní orgán (zpravidla jako orgán sociálně-právní ochrany dětí) je nicméně v rozhodnutí o odmítnutí žádosti o nahlížení povinen odůvodnit, do kterých konkrétních podkladů a z jakého důvodu nahlížení odpírá, přičemž toto odůvodnění je třeba formulovat tak, aby bylo na jedné straně přezkoumatelné, na druhé straně, však aby nezasáhlo do zákonem chráněných zájmů, zejména do ochrany dotčeného dítěte. Nejvyšší správní soud se ztotožňuje s obecnými úvahami, z nichž krajský soud vyšel v odůvodnění napadeného rozsudku. Správně poukázal na účel právní úpravy obsažené v § 55 odst. 4 zákona o sociálně-právní ochraně dětí a spočívající v ochraně zájmů dětí, ohledně kterých je sociálně-právní ochrana realizována; tato ochrana je realizována mj. prostřednictvím utajení dokumentů, v nichž jsou zachyceny poznatky zjištěné v rámci činnosti OSPOD, přičemž ve vztahu k určitým dokumentům může být realizována i vůči rodičům a osobám odpovědným za výchovu dítěte. V dosavadním řízení nicméně nebylo dostatečným způsobem ověřeno, zda se o takový případ jedná i v nyní projednávané věci, tedy zda bylo s odkazem na ochranu zájmů synů stěžovatelky a řádný výkon sociálně-právní ochrany nutné odepřít stěžovatelce nahlížení do záznamů z návštěv pracovnic OSPOD. V dosavadním řízení nebylo ohledně těchto konkrétních dokumentů, které byly vyloučeny z nahlížení, postaveno najisto, zda obsahují citlivé údaje a skutečnosti, které nemohou být v zájmu dotčených dětí a v zájmu řádného výkonu sociálně-právní ochrany zpřístupněny žádné osobě, tedy ani matce dětí, jak stanoví norma § 55 odst. 4 věta druhá zákona o sociálněprávní ochraně dětí. 
Přestože zákon blíže neupravuje, o jaké listiny se má jednat v případě podkladů pro zpracování spisové dokumentace, které jsou vyloučeny z nahlížení, lze v této souvislosti poukázat na důvodovou zprávu k návrhu na vydání zákona o sociálně-právní ochraně dětí, podle níž bylo vyloučení z nahlížení dokonce i vůči rodičům dítěte do zákona zahrnuto zejména, „protože některé z údajů obsažených ve spisové dokumentaci, které se týkají porušování práv dítěte, byly získány na základě oznámení třetích osob.“ V projednávané věci přitom nevyšlo žádným způsobem najevo, že by snad bylo utajení záznamů před stěžovatelkou nutné z důvodu ochrany (identity) třetích osob, které informovaly správní orgány o porušování práv synů. Přestože v době vydání napadeného rozhodnutí byla pro správní orgány vedle zákona závazná toliko instrukce ministerstva z roku 2000, která byla teprve s účinností od 1. 1. 2014 nahrazena směrnicí ministerstva z roku 2013, lze pro účely lepšího pochopení problematiky poukázat na aktuálně platnou úpravu čl. 8 směrnice ministerstva z roku 2013, v němž bylo v návaznosti na dosavadní aplikační praxi výslovně kodifikováno, o jaké listiny se jedná v případě podkladů ve smyslu § 55 odst. 4 zákona o sociálně-právní ochraně dětí, které mají být zcela vyloučeny z nahlížení. Ustanovení čl. 8 odst. 2 směrnice obsahuje velmi restriktivní výčet utajovaných podkladů. 
Nejvyšší správní soud podotýká, že postup správních orgánů v projednávané věci vzbuzuje pochybnosti i v tom směru, že záznamy vyloučené z nahlížení byly původně součástí spisové dokumentace, z níž byly teprve dodatečně vyňaty a uloženy do zvláštní složky obsahující podklady pro zpracování spisové dokumentace, které správní orgány odmítly stěžovatelce vydat ve smyslu § 55 odst. 4 zákona o sociálně-právní ochraně dětí. Zákon totiž předpokládá, že písemnosti tvořící podklad pro zpracování spisové dokumentace nemají být vůbec učiněny součástí spisové dokumentace (srov. znění § 55 odst. 4, podle něhož „kromě spisové dokumentace vede obecní úřad obce s rozšířenou působností i další písemnosti tvořící podklad pro zpracování spisové dokumentace,“ a čl. 8 odst. 1 věta první směrnice ministerstva z roku 2013, podle níž „písemnosti tvořící podklad pro zpracování spisové dokumentace podle § 55 odst. 4 zákona se vedou odděleně v samostatné složce, která je označena spisovou značkou P/Om a není součástí spisu Om“). 
Správní orgány pochybily, pokud byly předmětné záznamy původně zařazeny jako č. l. 65, 66 a 66a spisové dokumentace a z této byly teprve dodatečně vyňaty. Pokud měly tyto záznamy tvořit toliko podklad pro zpracování spisové dokumentace, měly být od počátku vedeny ve zvláštní složce a nikoli jako součást spisové dokumentace. Obsahová zjištění v těchto písemnostech zachycená by pak měla být přenesena do listin tvořících spisovou dokumentaci, jejichž prostřednictvím by se s nimi měla mít možnost seznámit rovněž stěžovatelka, popř. další osoby oprávněné k nahlížení do spisové dokumentace podle § 55 odst. 5 zákona o sociálně-právní ochraně dětí. 
Vycházeje z výše uvedených důvodů Nejvyšší správní soud uzavírá, že v projednávané věci bude nutno dále osvětlit povahu záznamů, které byly vyloučeny z nahlížení stěžovatelkou. V této souvislosti lze konstatovat, že možnosti seznámení se s podklady pro zpracování spisové dokumentace jsou v § 55 odst. 4 věta druhá zákona o sociálně-právní ochraně dětí vymezeny krajně restriktivně; zákon vychází z toho, že předmětná dokumentace nemá být vydána dokonce ani soudu (vyjma soudu trestního), který ji může potřebovat za účelem řádného posouzení projednávané věci. Restriktivní formulací zákona přitom mohou být dotčeny především soudy v občanském soudním řízení, mj. ve věcech péče soudu o nezletilé ve smyslu § 452 a násl. zákona č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních. Formulace ustanovení § 55 odst. 4 věta druhá zákona o sociálně-právní ochraně dětí by nicméně mohla být na překážku i posouzení věci tohoto typu před správními soudy, neboť toto ustanovení umožňuje odepřít vydání sporných písemností dokonce i správnímu soudu za účelem posouzení, zda bylo nahlížení do nich odepřeno po právu či nikoli. Na tuto okolnost přitom výslovně poukázal rovněž žalovaný, který ve vyjádření k žalobě uvedl, že listiny, které jsou předmětem sporu, mu zákon neumožňuje vydat ani krajskému soudu za účelem posouzení nyní projednávané věci. Pakliže by se v případném řízení tohoto typu před správními soudy nedařilo jinými prostředky (zejm. odpovídajícím dokazováním) objasnit důvody pro vyloučení předmětných listin z nahlížení, přičemž správní orgány by i přesto odmítaly tyto dokumenty zpřístupnit soudu, a to bez ohledu na soudem garantovaná opatření k utajení jejich obsahu, mohlo by to vést k maření účelu řízení, které by mohlo vyústit až v předložení návrhu Ústavnímu soudu na zrušení ustanovení § 55 odst. 4 zákona o sociálně-právní ochraně dětí pro rozpor s ústavním pořádkem (čl. 95 odst. 2 Ústavy České republiky, ústavního zákona č. 1/1993 Sb., ve znění pozdějších ústavních předpisů). 
Toliko pro úplnost a nad rámec potřebného odůvodnění Nejvyšší správní soud dodává, že se nemohl ztotožnit s interpretací stěžovatelky, podle níž by na základě ustanovení § 55 odst. 4 zákona o sociálně-právní ochraně mělo být možno vyloučit z nahlížení výhradně podklady týkající se případného trestního stíhání; pro takový zužující výklad nelze v zákoně najít opory, když předmětné ustanovení je logicky vystavěno právě naopak: z nahlížení jsou vyloučeny veškeré podklady, ohledně kterých je dán zájem na ochraně dítěte, a to i vůči rodičům a osobám zodpovědným za jejich výchovu, přičemž tyto podklady nelze zásadně zpřístupnit nikomu s výjimkou trestního soudu a státního zástupce provádějícího úkony trestního řízení (stíhání). 
(NSS 4 Ads 194/2014-30) 
 
Související ustanovení: 

 § 6 - pojem ohroženého dítěte, § 10 odst. 3 písm. c) - základní nástroje sociální práce, § 17 - hromadné opatrovnictví a poručenství, § 54 - vedení evidence a spisové dokumentace 

§ 55 

Související předpisy: 

 § 61 odst. 2 písm. b) obecního zřízení, 

 § 31 odst. 3 písm. b) zák. č. 131/2000 Sb., o hlavním městě Praze, 

 § 14 odst. 1 zák. č. 283/1993 Sb., o státním zastupitelství, 

 § 15 odst. 2 písm. b) zák. č. 349/1999 Sb., o Veřejném ochránci práv, 

 § 1, § 2, § 6 zák. č. 186/2011 Sb., o poskytování součinnosti pro účely řízení před některými mezinárodními soudy a jinými mezinárodními kontrolními orgány, 

- § 17, § 18, § 38, § 76 spr. řádu 

směrnice o vedení spisové dokumentace, 

§ 837, § 838 obč. zák., 

 § 1, § 2 prováděcí vyhlášky č. 473/2012 Sb. 

§ 2, § 68 zák. č. 499/2004 Sb., o archivnictví a spisové službě a o změně některých zákonů, 

Instrukce Ministerstva spravedlnosti ze dne 19. 12. 2008, č. j. 94/2007-OIS-ST, kterou se vydává skartační řád pro okresní, krajské a vrchní soudy 

 § 56 

(Spisová dokumentace o dětech vedená jinými orgány sociálně-právní ochrany dětí) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K § 56 
 
	Srov. výklad k § 55. Ustanovení se vztahuje na dokumentaci vedenou "jinými orgány", tedy obecními úřady, krajskými úřady, ministerstvem a Úřadem pro mezinárodněprávní ochranu dětí. Naopak se pochopitelně vůbec netýká vedení záznamů pověřenou osobou při poskytování služeb sociálně-právní ochrany. Tam platí obecná úprava § 49 odst. 10 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí a v případě zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc pak dále zvláštní úprava § 42 odst. 11 a § 42a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	O dětech, které jsou zařazeny v evidenci obecního úřadu, vede obecní úřad spisovou dokumentaci podle § 56 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a čl. 34, 35 směrnice MPSV č. j. 2013/26780-21 ze dne 19.9.2013. Obecní úřad musí do své evidence zařadit 
 
a) děti, které vyhodnotil jako ohrožené ve smyslu § 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a u kterých plní povinnosti obecního úřadu podle § 10 odst. 1, § 15 odst. 1 a § 37 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, 
 
b) děti, u kterých byl obecní úřad dožádán soudem nebo obecním úřadem obce s rozšířenou působností o součinnost při sledování dodržování výchovného opatření podle § 13 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nebo podle § 925 obč. zák. 
 
	Spisová dokumentace o dítěti vedená obecním úřadem je označena spisovou značkou ROD a obsahuje všechny písemnosti týkající se evidovaného dítěte a jeho rodičů. Pro obsah záznamů založených ve spisové dokumentaci obecního úřadu platí obdobně čl. 2 odst. 4 směrnice MPSV č. j. 2013/26780-21. 

Související ustanovení: 

 § 55 - spisová dokumentace o dětech vedená jinými orgány sociálně-právní ochrany dětí 

 § 57 

(Mlčenlivost [1, 2]; Oprávnění ke zpracovávání osobních údajů [3]) 
Mgr. Adam Křístek 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: V souvislosti s plněním úkolů vyplývajících ze sociálně-právní ochrany se zaměstnanci orgánů sociálně-právní ochrany, ale i další osoby seznamují s řadou osobních údajů, týkajících se dítěte, které vyžaduje ochranu, nebo dalších osob. Proto zákon upravuje povinnost zachovávat mlčenlivost o údajích, se kterými se tito zaměstnanci nebo další osoby seznámili; stanoví, kým mohou být této mlčenlivosti zbaveny, a za jakých podmínek mohou uvedené údaje sdělovat jiným státním orgánům, fyzickým nebo právnickým osobám. 

	Návrh zákona také stanoví, že jsou-li v souladu s právní úpravou ochrany údajů týkajících se dětí nebo dalších fyzických nebo právnických osob sdělovány tyto údaje jiným orgánům (osobám), pak je to jen v rozsahu nezbytném pro potřeby těchto orgánů (osob). Z toho vyplývá, že orgánům (osobám) se sdělují jen ty údaje, popř. zasílá jen ta část spisu, která se bezprostředně dotýká projednávané nebo řešené záležitosti. 

	K zák. č. 272/2001 Sb.: I když se předloženým návrhem v odůvodněných případech rozšiřuje povinnost sdělovat orgánům sociálně-právní ochrany údaje týkající se zdravotního stavu, stanovuje se současně povinnost těchto orgánů, v souladu s příslušnými právními předpisy, využívat tyto údaje jen v nezbytném rozsahu. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: Oprávnění ke zpracování osobních údajů v rozsahu a způsobem nezbytným pro výkon sociálně-právní ochrany v souladu s uděleným pověřením, je nově stanoveno i pro pověřené osoby. Zákonné zmocnění ke zpracování osobních údajů v rozsahu nezbytném pro plnění úkolů v oblasti sociálně-právní ochrany dětí, které bylo v dosavadním znění § 57 odst. 3 zakotveno pouze pro orgány sociálně-právní ochrany dětí, se navrhuje doplnit obdobným zmocněním pro osoby pověřené k výkonu sociálně-právní ochrany dětí. Pověřené osoby jsou oprávněny zpracovávat osobní údaje v rozsahu, který je nezbytný pro výkon sociálně-právní ochrany dětí v souladu s uděleným pověřením, a to včetně citlivých osobních údajů. Tímto doplněním zákona dojde k odstranění některých nejasností pro posuzování oprávnění pověřených osob ke zpracování osobních údajů. 

K odst. 1 
 
	Stran komplikovanosti začátku ustanovení platí to samé, co je uvedeno také ve výkladu k § 52 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, totiž že by postačovalo uvést "zaměstnanci orgánu sociálně-právní ochrany". Protože však v orgánu sociálně-právní ochrany na úrovni obce jsou vedle zaměstnanců (počínaje tajemníkem) zařazeni i další funkcionáři, kteří zaměstnanci nejsou (starosta a místostarostové), mělo by být spíše stanoveno "osoby, které se podílejí v orgánu sociálně-právní ochrany dětí na zajišťování jejího výkonu" apod. Na tyto osoby, které mají zpravidla též postavení představených úředních osob, se však jistě vztahuje povinnost mlčenlivosti podle § 15 odst. 3 spr. řádu. Nevhodné je rovněž společné zařazení jak mlčenlivosti úředních osob - zaměstnanců orgánu sociálně-právní ochrany, tak zaměstnanců zařízení sociálně-právní ochrany, tedy zaměstnanců poskytovatelů služeb, ovšem jen některých, neboť činnost pověřených osob se nevyčerpává zřizováním zařízení, do jediného ustanovení. Mlčenlivost poskytovatelů služeb by měla být upravena komplexně v samostatném ustanovení. 

	Prvá věta ustanovení zakládá obecnou skutkovou podstatu - předmětem mlčenlivosti jsou všechny údaje, které se osoba dozvěděla v souvislosti s prováděním sociálně-právní ochrany. To však platí, jak je uvedeno na konci věty, pokud tento (a třeba dodat: nebo také jiný zákon - srov. výklad k § 51) nestanoví jinak. Současně je důležité vymezit věcný dosah této povinnosti mlčenlivosti. Tedy co se rozumí slovy "skutečnosti, se kterými se při provádění sociálně-právní ochrany nebo v přímé souvislosti s tím seznámil". Co se rozumí sociálně-právní ochranou, vymezuje § 1 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí (srov. komentář k němu), když se tam vymezená činnost vztahuje vždy ke konkrétnímu dítěti (rodině). Extenzivní výklad mlčenlivosti, podle něhož by byly utajovány obecné informace, vnitřní předpisy nebo zásady pro úřední postupy apod. či anonymizované analytické výstupy atd. s tvrzením, že jde o informace vzniklé "při provádění sociálně-právní ochrany nebo v přímé souvislosti s ním", a tedy podléhající "mlčenlivosti" podle zdejšího ustanovení, je nepřípustný, neboť by byl v zásadním rozporu se základním právem lidí na informace, zakotveným v ústavním pořádku (čl. 17 Listiny) a provedeným zejm. zákonem č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím. Účelem § 57 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí není zavedení "bezbřehého" úředního "státního tajemství", ale ochrana osobních údajů, což vyplývá i z jeho poslední věty (zproštění mlčenlivosti tím, v jehož zájmu je založena). Zákon o sociálně-právní ochraně dětí upravuje řadu činností orgánu sociálně-právní ochrany dětí, které nelze ve smyslu jeho § 1 odst. 1 podřadit pod pojmové vymezení "sociálně-právní ochrany", ani podle komentovaného § 57 odst. 1 pod pojem "skutečnost, mající přímou souvislost s prováděním sociálně-právní ochrany", neboť tu chybí přímá vazba mezi správní činností a poskytováním pomoci a ochrany určitému dítěti (též prostřednictvím pomoci jeho rodičům, popř. jiným osobám v podobném postavení). Je tak namístě hovořit o činnostech souvisejících se sociálně-právní ochranou (srov. komentář k § 1 odst. 1), ovšem nikoli "přímo". Na takové činnosti proto povinnost mlčenlivosti zde upravenou nelze vztáhnout. Zde pak může nastoupit obecná povinnost mlčenlivosti, zakotvená v § 15 odst. 3 spr. řádu, podle níž "oprávněné úřední osoby jsou povinny zachovávat mlčenlivost o skutečnostech, o kterých se dozvěděly v souvislosti s řízením a které v zájmu zajištění řádného výkonu veřejné správy nebo v zájmu jiných osob vyžadují, aby zůstaly utajeny, nestanoví-li zákon jinak. Této povinnosti jsou oprávněné úřední osoby zproštěny jen z důvodů stanovených zvláštním zákonem nebo vysloví-li souhlas osoba, jíž se předmětná skutečnost dotýká. Ustanovení zvláštních zákonů o zproštění povinnosti mlčenlivosti tím nejsou dotčena". Zde ještě výrazněji vyvstává do popředí skutečnost, že podstatou je ochrana osobních údajů, nikoli ochrana nějakého "úředního tajemství" (arg. "v zájmu jiných osob vyžadují, aby zůstaly utajeny - úřední osoby jsou zproštěny, vyslovila-li souhlas osoba, jíž se skutečnost dotýká"). Na obě úpravy mlčenlivosti pak odkazuje § 16 odst. 1 písm. j) zák. č. 312/2002 Sb., o úřednících územních samosprávných celků. Lze ovšem konstatovat, že zvláště založená povinnost mlčenlivosti v § 57 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je po přijetí správního řádu č. 500/2004 Sb. nadbytečná, snad s výjimkou ochrany totožnosti udavače podle věty druhé, ochrany údaje o místu pobytu oběti domácího násilí a velmi sporné a svou podstatou zcela nevhodné úpravy mlčenlivosti o údajích o osobách, kterým bylo dítě svěřeno do předadopční péče (srov. dále). 

	Druhá věta odst. 1 zakládá několik samostatných skutkových podstat mlčenlivosti. Jedná se v prvé řadě o mlčenlivost o osobě, která učinila udání ve smyslu § 7 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Je tu otázka, zda takto založená povinnost mlčenlivosti platí rovněž o osobě, která by učinila udání zjevně nepravdivé, lživé apod. Byl-li by tu nepoctivý úmysl na straně udavače, lze usoudit, že nejsou dány vůbec zákonné předpoklady povinnosti mlčenlivosti podle zdejšího ustanovení a totožnost udavače je na žádost dotčených osob možno sdělit; okolnosti jsou vždy na vyhodnocení příslušného orgánu. Druhým předmětem mlčenlivosti podle druhé věty je místo pobytu rodiče, který se stal obětí domácího násilí v rodině s dítětem. Třetím předmětem mlčenlivosti podle druhé věty jsou údaje o osobách, kterým bylo dítě svěřeno do péče budoucích osvojitelů a o místě pobytu takového dítěte. To ovšem platí ve vztahu k rodičům dítěte buď tehdy, rozhodl-li soud v tomto smyslu o utajení osvojení podle § 837 obč. zák. ve spojení s § 427 písm. f) a § 444 z. ř. s., jinak jen v těch případech, kdy podle § 825 obč. zák. po uplynutí tří měsíců ode dne dání souhlasu k osvojení dochází k pozastavení rodičovské odpovědnosti (a tím i oprávnění z ní vyplývajících, tedy také nahlížet do spisu "Om"). Takto precizní však komentovaná úprava není a nelze proto vyloučit protizákonné odmítnutí sdělení informací, popř. nahlédnutí do spisu rodiči v situaci, kdy soud nerozhodl o utajení osvojení, ani nedošlo k zániku rodičovské odpovědnosti (jde-li o "péči před osvojením" podle § 823, § 824 obč. zák.). Aniž je to zde výslovně stanoveno, platí stejná povinnost mlčenlivosti i o údajích o přirozených rodičích dítěte, pokud soud rozhodl o utajení pokrevního rodiče a jeho souhlasu k osvojení, a to zejména tehdy, kdy by o informace včetně nahlédnutí do spisu žádal naopak osvojitel. Zde pak bude dán důvod pro odmítnutí nahlédnutí do spisové dokumentace osvojiteli (tj. "právnímu" rodiči), kterému jinak takové oprávnění podle § 55 odst. 5 obecně svědčí, a k úpravě dokumentace ve smyslu rozhodnutí soudu o utajení přirozeného rodiče; po této úpravě pak osvojitel do spisové dokumentace nahlédnout již může. Posledně uvedená úprava představuje novotu, neboť dosud měli osvojitelé k informacím, týkajícím se přirozené rodiny dítěte, do okamžiku jeho osvojení prakticky neomezený přístup. Uvedená ochrana se poskytuje do okamžiku nabytí svéprávnosti osvojence. Z důvodu utajení osvojení se podle § 55 odst. 6 písm. b) neumožní kterékoli jinak oprávněné osobě nahlížet do spisu "Om", "pokud by to bylo v rozporu ... s rozhodnutím soudu o utajení osvojení". Odtajnit utajované skutečnosti může svým rozhodnutím podle § 837 odst. 2 obč. zák. pouze soud, nikoli orgán sociálně-právní ochrany, byť by to bylo "v zájmu dítěte". Je tak vidět, že vůči přirozeným rodičům je úprava druhé věty na stranu jednu zdánlivě přísnější, než vyžadují obecné předpisy i potřeba ochrany údajů (neboť zdánlivě zamezuje sdělení údajů vždy, a to i rodičům, kteří mají rodičovskou odpovědnost, neboť dosud nedošlo k sistaci rodičovské odpovědnosti podle § 825 obč. zák., a aniž by soud rozhodl o utajení osvojení), a na stranu druhou jim zdánlivě naopak odpírá ochranu, pokud soud osvojení utajil na jejich žádost, neboť touto možností se zákon v § 57 odst. 1 vůbec nezabývá (vyplývá ovšem z cit. § 55 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Při interpretaci normy je proto třeba postupovat v souladu s výše naznačeným výkladem, tzn., že vůči rodičům za určitých podmínek "utajení předadopční péče" není účinné, na stranu druhou ani osvojitelé nemají nárok na informace o rodičích, pokud soud rozhodl o utajení osvojení a jeho okolnostech. 

	Třetí věta zdejšího ustanovení stanovuje povinnost mlčenlivosti standardním způsobem i pro dobu po skončení pracovněprávního vztahu. Zákon č. 250/2014 Sb., o změně zákonů souvisejících s přijetím zákona o státní službě, obsahuje změnu zdejšího ustanovení v čl. XXIX tak, že ve slovním spojení "i po skončení pracovněprávního vztahu" je slovo "pracovněprávního" nahrazeno slovem "pracovního", aby bylo možné uvedenou povinnost vztáhnout rovněž na pracovníky ve služebním poměru. 

	Čtvrtá věta pak dovoluje písemně a s uvedením rozsahu a účelu zprostit osoby povinné zachovávat mlčenlivost této povinnosti tím, v jehož zájmu mlčenlivost mají, samozřejmě s výjimkou případů, kdy zproštění není třeba, neboť mlčenlivost prolamuje přímo zákon (tak v § 51 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, nebo v jiných zákonech, jak již bylo uvedeno výše). Paradoxně však podle obvyklých výkladů nemůže ten, v jehož zájmu je povinnost mlčenlivosti stanovena, zprostit úřední osobu mlčenlivosti tehdy, jde-li o oznamovatele podle § 7 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nebo jde-li o budoucího osvojitele, příp. o rodiče v pozici oběti domácího násilí, což ovšem neodpovídá úpravě ochrany osobních údajů podle zák. č. 101/2000 Sb., která zpracování formou používání či předávání údajů se souhlasem subjektu údajů předpokládá (srov. tam § 5 odst. 2) - svéprávnou osobu zásadně nelze "chránit" proti její vůli. Uvedený doktrinální závěr (srov. např. Novotná, V., Burdová, E. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí. Komentář. 3. vyd. Praha: Linde, 2007, str. 258), podle něhož se zproštění vztahuje pouze na větu první, se zpravidla dovozuje ze začátku komentované věty, totiž "povinnosti zachovávat mlčenlivost mohou být zaměstnanci uvedení ve větě první zproštěni...", což je ovšem sporné, neboť mezi zaměstnanci, uvedenými ve větě druhé, nechybí žádný zaměstnanec z věty první - zaměstnanci podle věty první jsou ti samí jako ve větě druhé (a někteří další - zaměstnanci zařízení). Začátek věty se tak vůbec nevztahuje k tomu, v jakém rozsahu lze zprostit ("co"), ale pouze k tomu, koho lze zprostit povinnosti mlčenlivosti ("kdo"). Tomu ostatně odpovídá i konstrukce třetí věty "zaměstnanci uvedení ve větě první jsou povinni zachovávat mlčenlivost podle věty první a druhé". Pokud by tedy situace podle věty druhé měly být z možnosti zproštění vyloučeny, musela by v tomto smyslu být jasně formulována i komentovaná norma, tedy jednoduše tak, že "zproštění mlčenlivosti ke skutečnostem, uvedeným ve větě druhé, je vyloučeno"; z platné právní úpravy tento závěr však dnes dovodit nelze. 

	Má-li být zaměstnanec nebo býv. zaměstnanec orgánu sociálně-právní ochrany slyšen v civilním soudním řízení, platí § 124 o. s. ř., podle něhož „dokazování je třeba provádět tak, aby byla šetřena (-) jiná zákonem stanovená nebo státem uznávaná povinnost mlčenlivosti. V těchto případech lze provést výslech jen tehdy, jestliže vyslýchaného zprostil povinnosti mlčenlivosti příslušný orgán nebo ten, v jehož zájmu má tuto povinnost; přiměřeně to platí i tam, kde se provádí důkaz jinak než výslechem“. Podle § 303 odst. 1 písm. a) a e) zák. práce zaměstnanci ve správních úřadech či zaměstnanci územních samosprávných celků jsou povinni zachovávat mlčenlivost o skutečnostech, o nichž se dozvěděli při výkonu zaměstnání a které v zájmu zaměstnavatele nelze sdělovat jiným osobám; to neplatí, pokud byli této povinnosti zproštěni statutárním orgánem nebo jím pověřeným vedoucím zaměstnancem, nestanoví-li zvláštní právní předpis jinak. Podle tohoto ustanovení lze zaměstnance obecních, městských, magistrátních či krajských úřadů, vykonávající sociálně-právní ochranu, zprostit mlčenlivosti statutárním orgánem územního samosprávného celku nebo jím pověřeným vedoucím zaměstnancem, ovšem pouze ke skutečnostem, k nimž je založena povinnost mlčenlivosti „v zájmu zaměstnavatele“. „Služební tajemství“, resp. povinnost mlčenlivosti podle komentovaného § 57 však není, jak bylo opakovaně uvedeno, zakotveno „v zájmu úřadu“, ale v zájmu dotčených osob, o nichž jsou informace shromažďovány. Proto uvedenou úpravu zproštění mlčenlivosti nelze v této souvislosti použít. Ustanovení zákoníku práce navíc obsahuje dovětek „nestanoví-li zvláštní právní předpis jinak“. Úprava mlčenlivosti v souvislosti se správními činnostmi obecně je upravena, jak bylo uvedeno výše, v § 15 odst. 3 spr. řádu. Zde se obecně stanovuje, že „této povinnosti jsou oprávněné úřední osoby zproštěny jen z důvodů stanovených zvláštním zákonem nebo vysloví-li souhlas osoba, jíž se předmětná skutečnost dotýká. Ustanovení zvláštních zákonů o zproštění povinnosti mlčenlivosti tím nejsou dotčena.“ Není zde obsažena varianta zproštění mlčenlivosti „statutárním orgánem nebo jím pověřeným vedoucím zaměstnancem“, ale toliko zproštění mlčenlivosti, „vysloví-li souhlas osoba, jíž se předmětná skutečnost dotýká“. A obdobně i komentovaná úprava, o jejíž určité duplicitě po přijetí správního řádu byla zmínka výše, obsahuje jedinou variantu zproštění mlčenlivosti: Sdělovat jakékoli údaje ze spisové dokumentace ochrany mládeže, ať již formou písemných vyjádření, nebo svědeckou výpovědí lze zásadně jen tehdy, jsou-li pracovníci orgánu sociálně-právní ochrany k tomu „zproštěni tím, v jehož zájmu tuto povinnost mají, a to písemně s uvedením rozsahu a účelu“. Výjimky z této zásady vyplývají toliko z povinnosti na žádost jiného orgánu veřejné moci sdělovat údaje podle § 51 odst. 3 až 5 komentovaného zákona, která ovšem není bezbřehá. Sdělovat údaje podle citovaných ustanovení § 51 lze pouze tam, kde lze takovou povinnost jednoznačně z okolností případu stanovit; k tomu srov. bližší výklad k § 51. Jiná je samozřejmě situace tam, kde orgán sociálně-právní ochrany dětí v civilním soudním řízení ve věcech péče soudu o nezletilé vystupuje jako strana řízení, tedy podal-li návrh podle § 14 odst. 1, popř. podle § 16. Tam z povahy věci používá a soudu sděluje všechny informace, které se dozvěděl v souvislosti s realizací své pravomoci iniciovat soudní řízení, a o porušení zákonné povinnosti mlčenlivosti se v takovém případě nejedná; obdobná situace je pak i v případě samostatného postavení kurátora pro děti a mládež v (trestním) řízení ve věcech mládeže nebo dětí mladších 15 let. V případě, kdy orgán sociálně-právní ochrany dětí (resp. jeho pracovník) vystupuje v soudním řízení vč. opatrovnického jako opatrovník, resp. zástupce dítěte, nemůže být vyslýchán, neboť není svědkem, ale je zástupcem účastníka. Jeho přednesy soudu jsou tak činěny v zastoupení dítěte a jeho jménem, jde tak formálně o přednesy dítěte samotného, a to přednesy pouze procesní (má-li být vyslyšeno dítě jako účastník, je nezbytný jeho osobní výslech). Jde tedy o pouhá tvrzení, nikoli důkazy. Provedení důkazů může opatrovník jako zástupce strany soudu pouze navrhovat. 

	Stejná úprava pak zásadně platí i pro trestní řízení; podle § 99 odst. 2 tr. řádu nesmí být svědek vyslýchán „též tehdy, jestliže by svou výpovědí porušil státem uloženou nebo uznanou povinnost mlčenlivosti, ledaže byl této povinnosti příslušným orgánem nebo tím, v jehož zájmu tuto povinnost má, zproštěn“. Na rozdíl od úpravy občanského soudního řádu (i správního řádu) však trestní řád obsahuje speciální subsidiární úpravu pro případy, kdy nelze úřední osobu zprostit mlčenlivosti. Ustanovení § 8 odst. 5 věta první tr. řádu stanovuje od 1. 1. 2002, že nestanoví-li zvláštní zákon podmínky, za nichž lze pro účely trestního řízení sdělovat informace, které jsou podle takového zákona utajovány nebo na něž se vztahuje povinnost mlčenlivosti, lze tyto informace pro trestní řízení vyžadovat po předchozím souhlasu soudce. Sdělování informací pro trestní řízení je tak zdánlivě širší než pro účely občanského soudního, popř. správního řízení. Nicméně podmínkou, uvedenou v této normě je, že „zvláštní zákon [vůbec] nestanoví podmínky, za nichž lze pro účely trestního řízení sdělovat informace“. To však v kontextu § 15 odst. 3 spr. řádu ani v kontextu § 57 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí neplatí, neboť v obou případech takové podmínky stanoveny jsou: podmínkou je zproštění mlčenlivosti tím, v jehož zájmu je povinnost mlčenlivosti uložena, tedy tím, o němž mají být informace poskytnuty. 

	Je tak zřejmé, že povinnost mlčenlivosti pracovníků orgánů sociálně-právní ochrany dětí ve vztahu k jiným orgánům veřejné moci je velice silná a možnost sdělovat jakékoli údaje, ať již písemně, nebo formou slyšení sociálního pracovníka jako svědka, je velmi omezená. Povinnost mlčenlivosti v oblasti úředního výkonu sociálně-právní ochrany dětí tak lze přirovnat z hlediska přísnosti svého pojetí např. k lékařskému nebo advokátnímu tajemství. 

	Třeba jen dodat, že tam, kde pracovník orgánu sociálně-právní ochrany vystupuje jako poručník, popř. hmotněprávní opatrovník dítěte (§ 17 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), ve vztahu k příslušným právním jednáním včetně případných procesních úkonů povinnost mlčenlivosti takto striktní z povahy nemůže být. Úřední osoba pak vykonává příslušné úkony a jednání v tom rozsahu, který je nezbytný a který vyplývá z účelu daného řízení nebo právního jednání, a to na základě relevantních informací, které má k dispozici ze spisové dokumentace ochrany mládeže, aniž by tím porušovala svou zákonem uloženou povinnost mlčenlivosti. 

	Zařízení sociálně-právní ochrany není „orgánem“ a nemůže samozřejmě vůbec zprostit svého (popř. i bývalého) zaměstnance povinnosti mlčenlivosti v jakémkoliv rozsahu, je tak možno postupovat pouze podle obecných předpisů (správního řádu, občanského soudního řádu, trestního řádu aj.), zprostit mlčenlivost tak zásadně může pracovníka (případně bývalého) pouze ten, v jehož zájmu je povinnost mlčenlivosti uložena. Ustanovení § 8 odst. 4 tr. řádu stanovuje, že „plnění povinností podle odstavce 1 (vyhovovat dožádání orgánu činného v trestním řízení) lze odmítnout s odkazem na povinnost zachovávat (-) státem uloženou (-) povinnost mlčenlivosti; to neplatí, a) jestliže osoba, která tyto povinnosti má, by se jinak vystavila nebezpečí trestního stíhání pro neoznámení nebo nepřekažení trestného činu, nebo b) při vyřizování dožádání orgánu činného v trestním řízení o trestném činu, kde dožádaná osoba je současně oznamovatelem trestného činu. Ustanovení § 8 odst. 5 tr. řádu bylo zmíněno již u výkladu povinnosti mlčenlivosti úředních osob . Zákon o sociálně-právní ochraně dětí tu stanovuje ve vztahu k fyzickým osobám jediný postup - zproštění mlčenlivosti. Lze uzavřít, že podmínky, za nichž lze údaje sdělovat (tj. na základě zproštění povinnosti zaměstnance zařízení), zákon, byť velmi restriktivně, stanovuje; proto platí i zde, že nelze po fyzické osobě - zaměstnanci (příp. i bývalém; srov. § 15 odst. 1 zák. č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů) bez zproštění mlčenlivosti chráněné informace požadovat ani po předchozím souhlasu soudce. 

K odst. 2 
 
	Odstavec 2 stejnou povinnost mlčenlivosti, obsaženou v odst. 1 (tedy jak v obecné skutkové podstatě věty první, tak ve zvláštních skutkových podstatách věty druhé), stanovuje jednak pověřeným osobám (tedy za současného právního stavu jak fyzickým, tak i právnickým osobám), jednak "dalším fyzickým osobám", které s chráněnými informacemi přicházejí do styku při spolupráci jak s orgány sociálně-právní ochrany, tak se zařízeními sociálně-právní ochrany - opět platí, že by mělo být toto ustanovení rozšířeno na všechny druhy pověření. Z uvedeného vyplývají dva závěry. Za prvé z ustanovení plyne (a odpovídá to i oprávnění orgánu sociálně-právní ochrany a pověřené osoby zpracovávat osobní údaje podle odst. 3), že orgán sociálně-právní ochrany, popř. pověřená osoba mohou při zajišťování sociálně-právní ochrany v nezbytném rozsahu sdílet chráněné údaje týkající se klientů i bez jejich souhlasu s třetími subjekty a jsou tak zproštěni mlčenlivosti i v dalších případech, které zákon výslovně neupravuje. Typicky tak půjde o jednání orgánu sociálně-právní ochrany se subjekty, které nebude možné podřadit do některého z výčtů § 51 odst. 1, 3-5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, a takové jednání však přesto bude nezbytné pro zajištění ochrany práv dítěte. V případě pověřené osoby, která může údaje poskytovat, pouze dovoluje-li tak zvláštní zákon, ledaže by s poskytováním údajů dal souhlas subjekt údajů, právě zdejší ustanovení dovoluje sdělovat nezbytné údaje např. při spolupráci pověřené osoby se školou, poskytovatelem zdravotních služeb apod. Zejména zde je však nutno uplatnit velmi restriktivní výklad, neboť vybočením z mezí "nezbytného rozsahu" by jednak v soukromoprávní oblasti bylo zasaženo do práva na ochranu osobnosti, z pohledu veřejného práva by se pak jednalo o správní delikt. Jak v případě soukromoprávní, tak veřejnoprávní odpovědnosti samozřejmě nevyviňuje "dobrý úmysl" či "chvalitebný záměr" pachatele protiprávní činnosti, tedy toho, kdo neoprávněné naložil s osobními údaji dítěte či dalších osob. 

	Slova odst. 2 „osoby, které se při spolupráci s orgány sociálně-právní ochrany a zařízeními sociálně-právní ochrany seznámily s údaji, o nichž jsou zaměstnanci uvedení v odstavci 1 povinni zachovávat mlčenlivost“ se vztahují pouze k „jiným fyzickým osobám, než jsou osoby pověřené“. Jde-li o pověřené osoby, resp. o zaměstnance pověřených osob, platí pouze první část odst. 2. Tedy: „Povinnost stanovená v odstavci 1 platí obdobně i pro pověřené osoby“, tedy povinnost zachovat mlčenlivost o všech „skutečnostech, se kterými se pracovníci při provádění sociálně-právní ochrany nebo v přímé souvislosti s tím seznámili“. 

	Přestupku se fyzická osoba dopustí tím, že poruší povinnost mlčenlivosti [přestupek podle § 44 odst. 1 zákona o ochraně osobních údajů] nebo zpracovává osobní údaje v rozsahu nebo způsobem, který neodpovídá stanovenému účelu [přestupek podle § 44 odst. 2 písm. c) cit. zák.], či dokonce poruší povinnosti pro zpracování citlivých údajů [přestupek podle § 44 odst. 3 písm. b) cit. zák.]. Sankce se přitom pohybují od 100 tis. do 5 mil. Kč. Podle § 44a cit. zák. se potom fyzická osoba dopustí přestupku tím, "že poruší zákaz zveřejnění osobních údajů stanovený jiným právním předpisem", za který lze uložit pokutu do 1 mil. Kč. Podobně pak v případě přestupků právnických osob (§ 45 a § 45a; sankce však mohou dosahovat až 10 mil. Kč). 

	Porušování komentovaného ustanovení může však mít i trestněprávní důsledky pro zaměstnance i zaměstnavatele, když § 180 tr. zákoníku zakládá skutkovou podstatu trestného činu neoprávněného nakládání s osobními údaji. Jedná se i o nedbalostní trestný čin, o dvou samostatných skutkových podstatách. Odst. 1 zní: "Kdo, byť i z nedbalosti, neoprávněně zveřejní, sdělí, zpřístupní, jinak zpracovává nebo si přisvojí osobní údaje, které byly o jiném shromážděné v souvislosti s výkonem veřejné moci, a způsobí tím vážnou újmu na právech nebo oprávněných zájmech osoby, jíž se osobní údaje týkají." Odst. 2 pak zní: "Kdo, byť i z nedbalosti, poruší státem uloženou nebo uznanou povinnost mlčenlivosti tím, že neoprávněně zveřejní, sdělí nebo zpřístupní třetí osobě osobní údaje získané v souvislosti s výkonem svého povolání, zaměstnání nebo funkce, a způsobí tím vážnou újmu na právech nebo oprávněných zájmech osoby, jíž se osobní údaje týkají." Odpovídající sankcí je trest odnětí svobody až na tři léta nebo zákaz činnosti. V odst. 3 jsou pak zakotveny kvalifikované skutkové podstaty (organizovaná skupina, spáchání veřejné - např. tiskem, rozhlasem, televizí). Vzhledem k předmětu ochrany, jímž jsou osobní, zpravidla dokonce citlivé údaje týkající se dítěte, lze "vážnou újmu na právech nebo oprávněných zájmech" mít téměř za vyvratitelnou domněnku - tedy mělo by se mít za to, že k ní došlo vždy, ledaže by vážné okolnosti takovou újmu vylučovaly. 

K odst. 3 
 
	Pojmy zde užité jsou definovány a obecné postupy týkající se ochrany osobních údajů jsou popsány v zákoně o ochraně osobních údajů, který má povahu obecného předpisu, zákon o sociálně-právní ochraně dětí pak v oblasti nakládání s osobními údaji předpisu zvláštního. Všude tam, kde zákon o sociálně-právní ochraně dětí (popř. správní řád) nestanoví něco jiného, je použitelný právě zákon o ochraně osobních údajů a rovněž tak zákon o svobodném přístupu k informacím. 

Související ustanovení: 

 § 4 - věcná příslušnost správních úřadů, § 7 - všeobecné oznamovací oprávnění, 

§ 14 odst. 1, § 16, § 17, 

 § 19 a násl. - zprostředkování pěstounské péče a zprostředkování osvojení, § 38 a násl. - komise pro sociálně-právní ochranu a poradní sbory, § 39 a násl. - zařízení sociálně-právní ochrany dětí, § 48 a násl. - výkon sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, § 51 a násl. - povinnosti orgánů sociálně-právní ochrany při sdělování údajů 

§ 57 odst. 1 

Související předpisy: 

 § 8 odst. 4, 5, § 99 odst. 2 tr. řádu, 

 § 124 o. s. ř., 

zák. č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím, 

 § 5 odst. 2, § 15 odst. 1, § 44 odst. 1 zák. o ochraně os. údajů, 

 § 180 tr. zákoník, 

 § 825, § 837 obč. zák., 

 § 427 písm. f), § 444 z. ř. s. 

§ 303 odst. 1 písm. a), e) zák. práce, 

§ 15 odst. 3 spr. řádu 

Literatura:

Novotná, V., Burdová, E. Zákon o sociálně-právní ochraně dětí. Komentář. 3. vyd. Praha: Linde, 2007, s. 258 

 § 58 

(Náklady vzniklé v souvislosti s výkonem sociálně-právní ochrany) 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Návrh zákona stanoví způsob financování sociálně-právní ochrany tak, že tyto náklady hradí stát, s výjimkou nákladů na zřízení a provoz zařízení sociálně-právní ochrany a nákladů, které vznikají pověřené osobě v souvislosti s výkonem sociálně-právní ochrany. 

	Sociálně-právní ochrana se poskytuje s [několika výjimkami] (provoz výchovně rekreačních táborů [pobyt dítěte v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc a správa jmění dítěte]) bezplatně. To znamená, že ani orgány sociálně-právní ochrany, ani pověřené osoby nemohou [kromě uvedených výjimek] požadovat úhradu za poskytnutou ochranu. 

	K zák. č. 134/2006 Sb.: Zákon v § 58 odst. 3 stanoví, že se sociálně-právní ochrana poskytuje bezplatně, a to s výjimkou pobytu dítěte ve výchovně rekreačním táboře a správě jmění dítěte. Vzhledem k charakteru zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc a zakotvení poskytování úhrad za pobyt v těchto zařízeních se doplňuje uvedené ustanovení v tom směru, že tato forma sociálně-právní ochrany není bezplatná. 

K odst. 1 a 2 
 
	Již od počátku existence zákona o sociálně-právní ochraně dětí je uplatňována zásada, že veškeré náklady spojené se sociálně-právní ochranou dětí nese stát. Ustanovení § 58 zák. o soc.-práv. ochraně dětí se v praxi projevuje především existencí samostatné dotace na výkon sociálně-právní ochrany pro obecní úřady obce s rozšířenou působností (do konce roku 2012 byla součástí kapitoly státního rozpočtu Všeobecná pokladní správa, od roku 2013 je rozpočtovaná v kapitole MPSV), zatímco ostatní agendy vykonávané v rámci přenesené působnosti jsou kryty státním příspěvkem na výkon státní správy. Ze systémového hlediska zůstává nedořešenou záležitostí obdobný vztah ke krajským úřadům, které rovněž disponují v oblasti sociálně-právní ochrany rozsáhlými kompetencemi. Předpokládá se, že tyto náklady na tyto činnosti jsou kryty příspěvkem na výkon státní správy, jehož výše byla konstruována mj. na základě rozsahu kompetencí převáděných z rušených okresních úřadů na nově vznikající kraje. 

	Existence samostatné dotace mj. vytváří (v případě obecních úřadů obcí s rozšířenou působností) předpoklady pro účinné nastavení standardů kvality sociálně-právní ochrany, neboť dotace by měla zohledňovat (státem) nastavené požadavky na minimální personální obsazení úřadů, jejich vybavení a činnosti a být formou určité "výkonové" úhrady. V minulosti byla dotace mezi jednotlivé obecní úřady obcí s rozšířenou působností rozdělována v zásadě podle počtu evidovaných spisů. Praxe ukázala, že tento ukazatel není nejvhodnějším, neboť docházelo k neodůvodněným rozdílům mezi jednotlivými pracovišti, vyplývajícím jednak z odlišného přístupu k nakládání se spisovou dokumentací (důvod založení spisu, jeho uzavírání atd.) a jednak ze skutečnosti, že samotná existence spisu dítěte vedeného v evidenci orgánu sociálně-právní ochrany nevypovídá dostatečně o náročnosti sociální práce, která je v daném případu vykonávána. Nově by měla dotace reagovat (právě v souvislosti se standardizací agendy) především na sociodemografickou situaci v daném správním obvodu podle principu, že čím je tato situace složitější, tím více by mělo mít příslušné pracoviště k dispozici sociálních pracovníků a prostředků pro systematickou sociální práci. 

	Jsou-li obec, kraj nebo pověřená osoba zřizovateli zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, mají nárok na příslušný státní příspěvek. Podobně je tomu v případě, kdy tyto subjekty uzavřou dohodu o výkonu pěstounské péče (nebo je obecním úřadem obce s rozšířenou působností vydáno správní rozhodnutí nahrazující dohodu), což zakládá nárok na státní příspěvek na výkon pěstounské péče. 

K odst. 3 a 4 
 
	Zákon o sociálně-právní ochraně dětí stanovuje výslovně tři výjimky z bezplatného poskytování sociálně-právní ochrany. Zatímco u zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc je výše úhrady ze strany rodiče, příp. jiné osoby povinné výživou dítěte stanovena přímo v zák. o soc.-práv. ochraně dětí v § 42b-42f (srov. výklad k těmto ustanovením), u výchovně rekreačních táborů se zákon o sociálně-právní ochraně dětí odkazuje na § 2 zákona o životním a existenčním minimu, který stanovuje částku životního minima jednotlivce, který není společně posuzován s jinými osobami. 

	V případě pomoci osobám pečujícím a osobám v evidenci a dětem svěřeným do pěstounské péče (srov. výklad k § 47a a násl. zák. o soc.-práv. ochraně dětí) jsou nároky zajišťovány rovněž bezplatně, a to v intencích nároku stanoveného zákonem o sociálně-právní ochraně dětí. Pro účely bezplatného zajištění pomoci je doprovázející subjekt příjemcem státního příspěvku na výkon pěstounské péče (§ 47c zák. o soc.-práv. ochraně dětí). Poskytování pomoci musí probíhat v souladu se zásadami hospodaření s prostředky z veřejných rozpočtů (hospodárně a efektivně). Případná spoluúčast osoby pečující (v evidenci) na hrazení poskytované pomoci tak není výjimkou z pravidla bezplatného poskytování sociálně-právní ochrany, ale úhradou nadstandardních služeb poskytovaných v rámci doprovázení. 

Související ustanovení: 

 § 42b až 42f - ošetřovné, § 47c - státní příspěvek na výkon pěstounské péče 

Související předpisy: 

 § 2 zák. č. 110/2006 Sb., o životním a existenčním minimu 

 § 58a 

(Charakter působnosti úřadu územních samosprávných celků) 
PhDr. Miloslav Macela 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K § 58 
 
	Jde o ustanovení upřesňující charakter činnosti vykonávané úřady územních samosprávných celků (srov. výklad k § 1). 

 § 58b 

Zmocňovací ustanovení 

PhDr. Miloslav Macela 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: Upravuje se zmocnění pro vládu, která svým nařízením může valorizovat dávky pěstounské péče. Nejedná o stanovení povinnosti automatické valorizace dávek pěstounské péče, ale pouze o zakotvení možnosti vlády rozhodnout o zvýšení těchto dávek při dosažení stanovené úrovně inflace. Je žádoucí, aby vláda byla oprávněna rozhodovat o fakultativní valorizaci dávek pěstounské péče formou nařízení vlády, neboť garance odpovídajícího finančního zabezpečení pěstounských rodin je jednou z nezbytných podmínek pro úspěšnost procesu transformace systému péče o ohrožené děti a pro dosažení trvalého, nikoliv jen dočasného snížení počtu dětí umístěných v ústavní péči, které je nejen v zájmu samotných dětí, ale povede rovněž k výrazným ekonomickým úsporám státu. 

	Ministerstvo práce a sociálních věcí je dále zmocněno k vydání prováděcí vyhlášky, kterou budou podrobněji vymezeny některé postupy při provádění sociálně-právní ochrany (např. vyhodnocování situace dítěte a jeho rodiny, obsah individuálního plánu ochrany dítěte, odborné přípravy žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče, standardy kvality sociálně-právní ochrany atd.). 

K § 58b 
 
	Vzhledem k tomu, že právní úprava některých záležitostí přesahuje míru podrobnosti vhodnou pro právní předpis ve formě zákona, byla s účinností od 1. ledna 2013 do zákona vložena zmocňovací ustanovení, opravňující k vydání prováděcí vyhlášky, resp. nařízení vlády. 

K odst. 1 
 
	V souvislosti se zavedením fixní výše dávek pěstounské péče byla vláda zmocněna k jejich zvýšení v případě, že došlo ke zvýšení úhrnného indexu spotřebitelských cen za domácnost o 5%. Pro toto zmocnění byla uplatněna obdobná koncepce, jako je tomu v případě zvyšování částek životního a existenčního minima, tj. fakultativní možnost zvýšení (do přijetí zákona č. 261/2007 Sb., o stabilizaci veřejných rozpočtů, bylo toto zvýšení obligatorní) a kumulativní zvýšení za rozhodné období, tj. od poslední úpravy výše dávek. V případě dávek pěstounské péče bylo stávající rozhodné období zahájeno nabytím účinnosti novely zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 410/2012 Sb., tj. k 1. lednu 2013, v dalších obdobích bude sledován 5% růst indexu od prvního dne měsíce následujícího po měsíci, v němž došlo ke zvýšení dávek pěstounské péče. Růst příslušného indexu spotřebitelských cen se zjišťuje z údajů Českého statistického úřadu. 

K odst. 2 a 3 
 
	Ministerstvo práce a sociálních věcí je zmocněno k vydání prováděcí vyhlášky, v níž jsou upraveny podrobnosti využívaných metod sociální práce (vyhodnocování situace dítěte a rodiny, individuální plán ochrany dítěte, § 1 a § 2 prováděcí vyhlášky č. 473/2012 Sb.), podpory náhradní rodinné péče (obsah příprav zájemců o osvojení a pěstounskou péči), poradenství a dalšího vzdělávání osob pečujících a osob v evidenci (§ 3 až 5 prováděcí vyhlášky č. 473/2012 Sb.) či kritéria plnění standardů kvality sociálně-právní ochrany orgány sociálně-právní ochrany a vybranými typy pověřených osob (§ 6 a přílohy č. 1 až 3 prováděcí vyhlášky č. 473/2012 Sb.). 

Související ustanovení: 

 § 9a odst. 3 a 4 - standardy kvality sociálně-právní ochrany, § 10 odst. 3 - vyhodnocení situace dítěte a jeho rodiny, individuální plán ochrany dítěte, § 11 odst. 2 - odborné přípravy fyzických osob vhodných stát se osvojitelem nebo pěstounem, § 47a - práva a povinnosti osoby pečující a osoby v evidenci, § 47e - okruh dávek pěstounské péče 

Související předpisy: 

prováděcí vyhláška č. 473/2012 Sb. 

ČÁST DEVÁTÁ 

SPRÁVNÍ DELIKTY 

HLAVA I 

PŘESTUPKY

 § 59 

(Obecné přestupky na úseku sociálně-právní ochrany) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: Do § 59 je třeba zapracovat přestupek, který byl do přijetí novely zákona o sociálně-právní ochraně dětí č. 134/2006 Sb. upraven v § 28 odst. 1 písm. g) zákona č. 200/1990 Sb., o přestupcích. Jedná se o přestupek zneužívání nezletilého dítěte k fyzickým pracím nepřiměřeným jeho věku a stupni tělesného a rozumového vývoje, s možností uložit pokutu do 50 000 Kč. V rámci řízení o přestupku tak bude možné postihovat méně závažné případy zatěžování dětí nepřiměřeně těžkými pracemi, které nedosahují intenzity trestného činu týraní svěřené osoby podle § 198 trestního zákoníku. Touto úpravou se odstraňuje nežádoucí mezera v zákoně o sociálně-právní ochraně dětí. 

	K zák. č. 303/2013 Sb.: V souladu s důvodovou zprávou k ustanovení § 837 obč. zák. by již do budoucna nemělo osvojení podléhat žádným zvláštním pravidlům utajení a anonymita osvojení by měla být potlačena. Vzhledem k tomu by mělo být v rámci přestupkového řízení postihováno vyzrazení údajů o osvojení pouze v těch případech, kdy tím bude porušeno rozhodnutí soudu o utajení osvojení vydané podle § 837 odst. 1 obč. zák. 

	V souladu s § 884 odst. 2 obč. zák. jsou rodiče oprávněni při výchově dítěte použít výchovné prostředky v podobě a míře, která je přiměřená okolnostem, neohrožuje zdraví dítěte ani jeho rozvoj a nedotýká se lidské důstojnosti dítěte. V návaznosti toto ustanovení se upravuje skutková podstata přestupku. 

	K zák. č. 183/2017 Sb.: Skutková podstata přestupku obsažená v § 59 odst. 1 písm. d): V současnosti se v sociálním zabezpečení nijak nerozlišuje, zda dítě převezme do péče se souhlasem rodičů ve smyslu § 881 občanského zákoníku blízký příbuzný či cizí osoba. Porušení oznamovací povinnosti o převzetí dítěte do péče by současně mělo být již dnes stíháno bez ohledu na to, zda dítě převzala do péče např. sousedka či jiná úplně cizí osoba, nebo naopak např. babička dítěte či starší zletilý sourozenec apod. Navrhuje se vyloučit přestupkovou odpovědnost v případě, že dítě se souhlasem rodičů převezmou do péče nejbližší příbuzní, tedy příbuzní do 3. stupně, tak jak stupně příbuzenství vymezuje občanský zákoník v § 773. Ve druhém stupni jsou s dítětem příbuzní prarodiče a starší sourozenci, ve třetím stupni pak praprarodiče nebo strýcové a tety. Navrženou úpravou bude jednak aprobován faktický stav, kdy po nejbližších příbuzných není plnění oznamovací povinnosti vymáháno a takový přestupek není stíhán, jednak by bylo naplněno důvodné očekávání dotčené veřejnosti, neboť účastníci - nejbližší příbuzní - zpravidla vůbec netuší, že neoznámením převzetí dítěte do péče v dohodě se zákonným zástupcem by snad mohli porušovat nějakou právní povinnost. Navrhovaná úprava tak současně přispěje k posílení právní jistoty. 

	Skutková podstata přestupku obsažená v § 59 odst. 1 písm. f): Navrhuje se formulační úprava, neboť dosavadní kazuistická úprava „svěřeného do péče jiné osoby než rodiče nebo do pěstounské péče“, zahrnuje zřejmě tzv. svěřenectví podle § 953 občanského zákoníku a vedle toho pěstounství podle § 958 a násl. občanského zákoníku. V obou případech se jedná o meritorní rozhodnutí. Dítě však může být meritorně svěřeno do péče taktéž poručníku, který ze stávajícího znění zcela vypadává, a dále může být dítě svěřeno do péče jiného člověka rovněž nemeritorně, a to předběžným opatřením. Navrhuje se proto obecná formulace, která jednoznačně zahrnuje všechny v úvahu přicházející eventuality. 

K odst. 1 až 4 
 
	Přestupky na úseku sociálně-právní ochrany dětí v části deváté zákona č. 359/1999 Sb. byly nově upraveny s účinností od 1. 7. 2017 zákonem č. 183/2017 Sb., kterým se mění některé zákony v souvislosti s přijetím zákona o odpovědnosti za přestupky a řízení o nich a zákona o některých přestupcích (část sedmdesátá osmá). Touto novelou došlo zejména ke zrušení dualistické úpravy přestupků fyzických osob a správních deliktů právnických osob a podnikajících fyzických osob, kdy nově jsou všechny protiprávní činy vymezené v části deváté zákona č. 359/1999 Sb. posuzovány a projednávány jako přestupky bez ohledu na to, zda je pachatelem protiprávního činu fyzická nebo právnická osoba, případně podnikající fyzická osoba. V souvislosti s touto změnou bylo provedeno rovněž k zpřesnění a rozšíření úpravy skutkových podstat přestupků na úseku sociálně-právní ochrany dětí, zejména pokud jde o přestupky pověřených fyzických a právnických osob, provozovatelů zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc a ředitelů těchto zařízení. 

	V úpravě přestupků v § 59 došlo ke změně u přestupku podle § 59 odst. 1 písm. d), kdy nově se nepovažuje za přestupek porušení oznamovací povinnosti vůči obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností o přijetí dítěte do trvalé péče se souhlasem rodičů a bez rozhodnutí soudu, pokud dochází k předání dítěte do péče blízkého příbuzného dítěte, konkrétně do péče příbuzného do třetího stupně příbuzenství. U přestupku podle § 59 odst. 1 písm. f) byla provedena formulační změna v tom smyslu, že jako přestupek se postihuje narušování péče o dítě svěřené do jakékoliv formy náhradní rodinné péče, ať už se jedná o pěstounskou péči (včetně pěstounské péče na přechodnou dobu), anebo o svěření dítěte do péče jiné osoby, do předpěstounské péče, do péče před osvojením nebo do péče jiné člověka než rodiče na základě předběžného opatření soudu. Přestupek spočívající ve ztěžování nebo maření rozhodnutí obecního úřadu obce s rozšířenou působností o uložení výchovného opatření, je nově rozdělen do dvou skutkových podstat v odst. 2 a 3, neboť jen v případě, že je tento přestupek spáchán fyzickou osobou, se ke vzniku odpovědnosti za přestupek vyžaduje prokázání úmyslného zavinění pachatele. 

	K projednání přestupků podle odst. 1 písm. a) až c) je na prvním stupni věcně příslušný krajský úřad, zatímco k projednání přestupků podle odst. 1 písm. d) až i), odst. 2 a 3 je založena věcná příslušnost obecního úřadu obce s rozšířenou působností nebo pověřené komise k projednávání přestupků zřízené starostou obce s rozšířenou působností. 

	Pokud jde o skutkovou podstatu přestupku neoprávněného zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče podle § 59 odst. 1 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, je vhodné připomenout, že výslovná úprava zákazu zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče jinými subjekty než orgány sociálně-právní ochrany dětí, která je obsažena v § 19a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí., jakož i navazující úprava přestupku byla do zákona o sociálně-právní ochraně dětí doplněna již novelizací provedenou zákonem č. 134/2006 Sb. s účinností od 1. června 2006. V důvodové zprávě k zákonu č. 134/2006 Sb. (sněmovní tisk 995) bylo k zakotvení zákazu zprostředkování náhradní rodinné péče jinými subjekty než orgány sociálně-právní ochrany dětí uvedeno: "Zcela jednoznačně se zakotvuje úprava spočívající v tom, že v souladu s principy Úmluvy o právech dítěte nesmí kromě orgánů sociálně-právní ochrany nikdo jiný provádět zprostředkování náhradní rodinné péče a že jakékoliv zprostředkování realizované jinými subjekty je nedovoleným nezákonným zprostředkováním. Tato skutečnost již sice nesporně vyplývá ze stávajícího určení orgánů, které zprostředkování zajišťují, a ze stávající úpravy rozsahu, v jakém mohou být soukromé subjekty pověřeny výkonem sociálně-právní ochrany, nicméně zkušenosti z praxe ukazují, že je nezbytné stanovit takovou úpravu zcela jednoznačně. Výslovný a jednoznačný zákaz zprostředkování náhradní rodinné péče mimo rámec zákona vyloučí jakékoliv výkladové pochybnosti. Odůvodněnost zakotvení výslovného zákazu ostatně potvrzuje i zkušenost ze zahraniční právní úpravy. (...) Podle článku 20 Úmluvy o právech dítěte má dítě dočasně nebo trvale zbavené svého rodinného prostředí nebo dítě, které ve svém vlastním zájmu nemůže být ponecháno v tomto prostředí, právo na zvláštní ochranu a pomoc poskytovanou státem. Smluvní státy jsou povinny zabezpečit takovému dítěti v souladu se svým vnitrostátním zákonodárstvím náhradní péči. Ve smyslu Úmluvy je tedy stát odpovědný za zajištění náhradní péče, včetně náhradní rodinné péče. Z tohoto důvodu je zprostředkování osvojení a pěstounské péče v poslední fázi, spočívající ve výběru určité osoby k určitému dítěti, vyhrazeno orgánům sociálně-právní ochrany, konkrétně krajským úřadům a ministerstvu, a v případě zprostředkování osvojení ve vztahu k cizině, Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí." 

	Jak z textu zákonného ustanovení § 19a odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tak i z obsahu důvodové zprávy k tomuto ustanovení jednoznačně vyplývá záměr, který zákonodárce sledoval zakotvením této úpravy do zákona o sociálně-právní ochraně dětí. Zároveň je patrné, že důvodem k přijetí této novely a k doplnění § 19a do zák. o soc.-práv. ochraně dětí bylo odstranění jakýchkoliv výkladových pochybností o tom, jaké činnosti mohou v oblasti zprostředkování náhradní rodinné péče vykonávat výlučně orgány sociálně-právní ochrany dětí a jaké činnosti jsou pro ostatní subjekty zakázány. Důvodová zpráva také jasně uvádí, že potřebu zakotvení jednoznačného zákazu k provádění vymezených činností jinými subjekty, než jsou orgány sociálně-právní ochrany dětí, si vyžádaly zkušenosti z předchozí praxe, neboť před novelizací zákona o sociálně-právní ochraně dětí provedenou zákonem č. 134/2006 Sb. se skutečně vyskytovaly opakované pochybnosti o tom, zda určité aktivity prováděné některými nestátními organizacemi v oblasti náhradní rodinné péče nejsou v rozporu se zákonem a zda jejich prováděním nepřekračují tyto organizace rozsah svého pověření k výkonu sociálně-právní ochrany dětí. Ke spáchání přestupku podle § 59 odst. 1 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí je třeba, aby pachatel svým jednáním naplnil oba znaky protiprávního zprostředkování osvojení podle § 19a odst. 2 ve spojení s § 19a odst. 1 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tj. jak provedení výběru určitých osob jako vhodných osvojitelů určitého dítěte, tak i zajištění osobního seznámení dítěte s těmito osobami. 

	Česká republika při ratifikaci Úmluvy o právech dítěte uplatnila výhradu k čl. 7 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte, který zaručuje každému dítěti právo znát své rodiče. Výhrada České republiky byla odůvodněna tím, že právo dítěte znát své rodiče se nevztahuje na případy nezrušitelného osvojení, ve kterých jsou osvojitelé zapsáni do matriky namísto biologických rodičů. Výbor OSN pro práva dítěte dlouhodobě vyzývá Českou republiku k tomu, aby svůj postoj přehodnotila a výhradu k čl. 7 stáhla. Občanský zákoník po rekodifikaci zakotvuje v úpravě osvojení rovněž ochranu práva dítěte na informace týkající se jeho osvojení. Podle § 836 obč. zák. platí, že osvojitel je povinen informovat osvojence o tom, že je osvojen, a to jakmile se poskytnutí této informace jeví vhodným, nejpozději však do zahájení povinné školní docházky osvojencem. V § 838 obč. zák. je pak zakotveno právo osvojeného dítěte seznámit se s obsahem spisu, který byl veden soudem nebo orgány sociálně-právní ochrany dětí v řízení o jeho osvojení, a to jakmile osvojenec nabude plnou svéprávnost. S tím koresponduje i doplněné ustanovení § 55 odst. 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, které stanoví oprávnění osvojeného dítěte, které nabylo plné svéprávnosti, žádat o nahlédnutí do spisové dokumentace týkající se osvojení dítěte. Právo osvojeného dítěte na informace týkající se jeho osvojení zaručuje také § 8a a § 25 zákona č. 301/2000 Sb., o matrikách, jménu a příjmení, podle kterého může do sbírky listin nebo do zápisů v matriční knize ohledně osvojení nahlédnout pouze osvojitel a po dovršení 12 let i osvojenec, pokud nebylo soudem rozhodnuto o utajení osvojení; pokud bylo soudem rozhodnuto o utajení osvojení, může osvojenec nahlédnout do sbírky listin nebo do zápisu v matriční knize až po nabytí svéprávnosti. Z citované zákonné úpravy jednoznačně vyplývá, že s účinností občanského zákoníku po rekodifikaci se do značné míry upouští od dříve zastávané koncepce co nejvyššího utajení osvojení s tím, že v zásadě není důvod stanovit zvláštní ochranu údajů o osvojení. Důvodová zpráva k občanskému zákoníku k tomu výslovně stanoví: "Vzhledem k tomu, že celosvětově stále sílí přesvědčení, že anonymitu osvojení je třeba potlačit, neplatí pro osvojení (ani po stránce hmotněprávní, ani po stránce procesní, popř. po stránce matriční) nějaká zvláštní pravidla utajení. Je nicméně třeba ponechat na zúčastněných (přirození rodiče, dítě, osvojitel), aby se sami rozhodli (jde o jejich osobnostní záležitost), zda navrhnou soudu, aby rozhodl o tom, že skutečnost osvojení a jeho okolnosti mají být utajeny." Lze proto doufat, že do budoucna bude možné přistoupit k tomu, aby Česká republika stáhla svoji výhradu k čl. 7 Úmluvy o právech dítěte, která je dlouhodobě kritizována. 

	Z hlediska uplatnění skutkové podstaty přestupku podle § 59 odst. 1 písm. e) zák. o soc.-práv. ochraně dětí to znamená, že samotné vyzrazení nebo rozšíření údajů o osvojení dítěte již nelze považovat za přestupek a takové jednání postihovat. K tomu, aby byly naplněny znaky skutkové podstaty přestupku, je nezbytné, aby 
 
a) vyzrazení údajů o osvojení dítěte bylo v rozporu s rozhodnutím soudu o tom, že osvojení dítěte a jeho okolnosti mají být utajeny před biologickými rodiči dítěte a širší rodinou původu dítěte podle § 837 odst. 1 obč. zák., a 
 
b) v důsledku vyzrazení údajů o osvojení dítěte a jeho okolnostech biologickým rodičům dítěte nebo širší rodině původu dítěte došlo k narušení a ztížení výchovy osvojeného dítěte osvojiteli. 
 
	Přestupku se dopustí ten, kdo použije vůči dítěti nepřiměřený výchovný prostředek nebo omezení, s možností uložení pokuty za tento přestupek až do výše 50 000 Kč. Ke vzniku odpovědnosti za přestupek bude postačovat, aby u pachatele bylo prokázáno zavinění ve formě vědomé či nevědomé nedbalosti. Pachatelem přestupku může být kdokoliv, kdo na základě zákona, rozhodnutí soudu nebo na základě jiných rozhodných skutečností zajišťuje péči o dítě, tj. nejen rodiče, ale i jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte, pracovníci škol a předškolních zařízení, pracovníci zařízení pro výkon ústavní a ochranné výchovy, pracovníci zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc apod. 

	Dřívější úprava přestupku stanovila, že přestupku se dopustí ten, kdo použije vůči dítěti nepřiměřené opatření v úmyslu ponížit lidskou důstojnost dítěte. Takto upravená skutková podstata přestupku byla konstruována příliš zužujícím způsobem, když ke vzniku odpovědnosti za přestupek vyžadovala, aby bylo u pachatele prokázáno úmyslné zavinění zahrnující úmysl ponížit lidskou důstojnost dítěte. 

	Nynější úprava přestupku podle § 59 odst. 1 písm. h) zák. o soc.-práv. ochraně dětí navazuje na úpravu práv a povinností rodičů při výchově dětí v občanském zákoníku, který stanoví, že výchovné prostředky mohou rodiče použít pouze v podobě a míře, která je přiměřená okolnostem, neohrožuje zdraví dítěte ani jeho rozvoj a nedotýká se lidské důstojnosti dítěte (§ 884 odst. 2). Dále se v § 857 odst. 2 obč. zák. stanoví, že dokud se dítě nestane svéprávným, mají rodiče právo usměrňovat své dítě výchovnými opatřeními, jak to odpovídá jeho rozvíjejícím se schopnostem, včetně omezení sledujících ochranu morálky, zdraví a práv dítěte, jakož i práv jiných osob a veřejného pořádku. Dítě je povinno se těmto opatřením podřídit. 

	Z citované úpravy v občanském zákoníku vyplývá, že rodič nesmí použít jakýkoliv nepřiměřený výchovný prostředek, který ohrožuje zdraví dítěte, jeho rozvoj nebo ponižuje lidskou důstojnost dítěte. Tělesný trest je přitom rovněž nutné považovat za nepřiměřený, tj. nedovolený výchovný prostředek. Národní strategie prevence násilí na dětech na období 2008-2018, která byla schválena usnesením vlády č. 1139 ze dne 3. září 2008, definuje tělesný trest tak, že „tělesným trestem se rozumí každý trest, kde je použita tělesná síla způsobující bolest dítěti, či byť nepatrný diskomfort dítěte“. Tělesný trest za použití předmětu na citlivou část těla, nebo když po ranách zůstávají na těle stopy, je již považován za týrání dítěte. Tato definice tělesného trestu vychází z definice přijaté Výborem pro práva dítěte (OSN) v roce 2001. 

	Použití nepřiměřeného výchovného opatření či omezení vůči dítěti je možné v závažnějších případech postihovat v rámci trestního řízení jako trestný čin týrání svěřené osoby nebo ohrožování výchovy dítěte. V méně závažných případech je pak možné pachatele postihnout za přestupek na úseku sociálně-právní ochrany dětí. Pokud rodič nebo jiná osoba zajišťující péči o dítě způsobí z nedbalosti dítěti újmu v podobě ublížení na zdraví, které nedosahuje intenzity a závažnosti trestného činu ublížení na zdraví nebo týrání svěřené osoby, lze takové jednání postihovat i jako přestupek proti občanskému soužití podle 7 odst. 1 písm. b, c) nebo odst. 2 písm. b) zákona č. 251/2016 Sb., o některých přestupcích, s možností uložení pokuty až do výše 20 000 Kč. 

	Za účelem zvýšení ochrany dětí před nepřiměřeně těžkými pracemi, kterými by děti mohly být zatěžovány v rámci jejich výpomoci v rodinné domácnosti nebo v rodinném závodu, byla s účinností od 1. ledna 2013 do zák. o soc.-práv. ochraně dětí doplněna nová skutková podstata přestupku podle § 59 odst. 1 písm. j). Tohoto přestupku se dopustí fyzická osoba, která zneužívá nezletilé dítě k fyzickým pracím nepřiměřeným jeho věku a stupni tělesného a rozumového vývoje. Za spáchání tohoto přestupku lze uložit pachateli pokutu až do výše 50 000 Kč. K řízení o přestupku je příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností podle místa trvalého pobytu dítěte. Uvedený přestupek na úseku sociálně-právní ochrany dětí navazuje na obdobnou skutkovou podstatu přestupku na úseku sociálních věcí, která byla do 31. května 2006 upravena v § 28 odst. 1 písm. g) zák. o přestupcích, ale v důsledku novelizace byla ze zákona o přestupcích vypuštěna a po dobu více než 6 let v právním řádu České republiky absentovala. V rámci přestupkového řízení se nicméně mohou řešit pouze ty případy zatěžování dětí nepřiměřeně těžkými pracemi, které s ohledem na svou závažnost a způsobené následky nedosahují intenzity trestného činu týraní svěřené osoby podle § 198 tr. zákoníku. 

	Ohledně výpomoci dítěte v rodinné domácnosti je třeba poznamenat, že v souladu s § 886 obč. zák. je nezletilé dítě povinno podílet se na péči o chod domácnosti, žije-li dítě společně s rodiči nebo s některým z nich v rodinné domácnosti a je-li o dítě řádně pečováno. Dítě se přitom podílí na péči o chod rodinné domácnosti především vlastní prací, případně poskytováním peněžních prostředků, pokud už má vlastní příjem, anebo oběma způsoby. Pro určení způsobu a rozsahu podílu dítěte na péči o rodinnou domácnost jsou rozhodné schopnosti a možnosti dítěte, zejména s ohledem na jeho věk a rozumovou vyspělost. Pokud jde výpomoc dětí v rodinných závodech, předpokládá se tato možnost v úpravě rodinného závodu v § 700 odst. 1 obč. zák., podle kterého se za rodinný závod považuje závod, ve kterém společně pracují manželé a další příbuzní manželů až do třetího stupně (tj. včetně dětí manželů anebo jednoho z manželů) nebo osoby sešvagřené s manžely až do druhého stupně (tj. např. včetně synovců a neteří manželů). Rodinné společenství vzniklé k provozování rodinného závodu bez výslovného ujednání členů rodiny se podle § 707 obč. zák. řídí zvyklostmi a praxí v něm zavedenou, pokud neodporuje zákonu. 

Judikatura:

Stěžovatel v podrobně zpracované ústavní stížnosti napadl všechna výše uvedená rozhodnutí správních orgánů a soudů. Zdůraznil, že konal pouze ve snaze zkrátit lhůty přechodu dítěte do péče náhradních rodičů, o čemž následně vždy rozhoduje soud v řízení o osvojení. Smyslem bylo vyhnout se situaci, kdy jsou děti na týdny až měsíce umisťovány do kojeneckých ústavů, než jsou svěřeny adoptivním rodičům. Činnost, kterou vykonával, považuje za souladnou s Úmluvou o právech dítěte, podle které musí být zájem dítěte předním hlediskem při jakékoliv činnosti týkající se dětí, ať už uskutečňované veřejnými nebo soukromými zařízeními sociální péče, soudy správními nebo zákonodárnými orgány. Správním orgánům a správním soudům vytýká porušení procesních předpisů. Podle jeho názoru celé řízení v prvním stupni probíhalo pod vedením podjaté osoby, neboť pracovník, který na případu pracoval a sepisoval svědecké výpovědi, byl v minulosti po určitou dobu zaměstnancem stěžovatele. Dále vytýká nesprávné právní posouzení klíčových právních otázek. Správní orgány ani soudy nezohlednily relevantní ustanovení zákona o rodině, z nichž plyne, že i ve vztahu k osvojení je rozhodující vůle rodiče dítěte, který má právo se svobodně rozhodnout, komu bude dítě svěřeno do péče k případnému osvojení. Nepřípustným způsobem vykládají své kompetence. Nesprávně také vyložily ustanovení § 19a odst. 1 zákona o sociálněprávní ochraně dětí, kterým se vymezuje, co se rozumí zprostředkováním osvojení nebo pěstounské péče. Jeho jednání žádným zprostředkováním nebylo, neboť to nebyl on, kdo provedl výběr určité fyzické osoby, aby se stala osvojitelem, ale matka dítěte. Stejně tak nezajistil osobní seznámení se s dítětem, ale pouze umožnil setkání matky s budoucími zájemci o osvojení, a to v době, kdy se dítě ještě nenarodilo. Příslušné orgány státu nerespektovaly zásadu výkladu relevantní právní úpravy, že je-li k dispozici více výkladů veřejnoprávní normy, je třeba volit ten, který vůbec nebo nejméně zasahuje do základních práv a svobod. Uvedený postup vedl v konečné fázi k tomu, že stěžovateli byla odepřena spravedlnost. Kromě výše uvedené argumentace poukázal stěžovatel dále na to, že nebyl naplněn ani materiální znak správního deliktu, neboť jeho jednání bylo vedeno snahou prospět dítěti a nesměřovalo k popření smyslu sociálněprávní ochrany dětí. Současně nebyl zohledněn korektiv dobrých mravů, který by bylo na místě uplatnit v případě, že by skutečně byla naplněna po formální stránce skutková podstata uvedeného správního deliktu. (-) 
Ústavní soud se v zásadě ztotožňuje s odůvodněním rozsudku Nejvyššího správního soudu, které reaguje na podstatu námitek stěžovatele uplatněných nyní i v ústavní stížnosti, a nemá proto v úmyslu k jednotlivým výhradám opakovat závěry již jednou vyslovené. Nad rámec toho uvádí Ústavní soud následující. Základní myšlenkou, kterou jsou neseny stížnostní důvody, jsou tvrzené zájmy dítěte, které byly jediným důvodem, proč volil postup popsaný ve skutkové větě správního rozhodnutí. I kdyby podle názoru stěžovatele po formální stránce byla naplněna skutková podstata správního deliktu, uvedený zájem převažuje a zcela eliminuje po materiální stránce společenskou škodlivost jeho jednání. Zcela přehlíží, že zájem dítěte ve srovnatelných situacích, jako je ta, která je nyní předmětem posouzení, nespočívá jen v co nejrychlejším přechodu do náhradní rodiny, ale také v ochraně před nebezpečím, že se stane předmětem obchodování. Přehlíží také zájem biologické matky, která musí mít prostor si adopci rozmyslet. Nelze zapomínat, že budoucí matka a matka těsně po porodu dítěte se nachází ve specifické psychické situaci, kterou musí právní úprava zohledňovat. Přitom prioritní zájem dítěte je být v péči biologických rodičů. Proto ingerence státu a relativně přísně stanovená pravidla pro postup při osvojování či zajišťování pěstounské péče, jakož i striktní postup pří kontrole jejich dodržování, jsou namístě. (-) Ústavní soud proto ústavní stížnost podle § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný 
(II. ÚS 2788/12) 
Podle názoru stěžovatele správní orgány nesprávně vyhodnotily provedené důkazy (především svědecké výpovědi paní M., paní K. a pana H.), neboť z nich v rozporu se závěry správních orgánů vyplývá, že to byla paní M. K., která požadovala, aby pan H. spolu s ní souhlasně prohlásil otcovství k nezl. A. na matrice. Nejvyšší správní soud ze správního spisu zjistil, že ze svědectví paní M. i paní K., vyplývá, že o této možnosti se dozvěděla paní K. i pan H. od paní M. při schůzce na plzeňské pobočce stěžovatele, přičemž paní K. s tímto postupem souhlasila. Oproti tomu pan H. vypověděl, že „byl požádán o přiznání otcovství do rodného listu dítěte, neboť si to paní K. tak přála“. Jedná se zde tedy o tvrzený rozpor mezi jednotlivými svědectvími, přičemž úkolem správních orgánů bylo důkazy vyhodnotit jednotlivě a ve vzájemné souvislosti. Přitom je zapotřebí zohlednit jak hodnověrnost svědectví, tak i jeho přesvědčivost, přičemž celkové hodnocení skutkového stavu musí odpovídat logice skutkového děje, o němž svědectví vypovídá. Žalovaný dospěl stran předmětných svědeckých výpovědí k závěru, že skutečným účelem dohody o určení otcovství k dítěti formou souhlasného prohlášení nebylo primárně vyřešit statusové poměry dítěte a otázku otcovství, nýbrž především vytvořit právní předpoklady pro snazší osvojení dítěte žadatelem o osvojení a po narození dítěte usnadnit jeho převzetí do péče žadatelů o osvojení. V rámci svého úsudku hodnotil v souvislostech výpovědi manželů H., paní M. i paní K. tak, že jsou v tomto ohledu shodné a jeho závěr z nich vyplývá. Městský soud při posuzování této námitky stěžovatele dospěl k závěru, že tvrzení stěžovatele o tom, že nenabádal dotčené osoby k účelovému jednání spočívajícímu v prohlášení otcovství před matrikou, jsou krajně nevěrohodná. 
Nejvyšší správní soud se s tímto hodnocením předmětných svědeckých výpovědí zcela ztotožňuje. Pracovnice stěžovatele paní M. a paní T. shodně vypověděly, že je stěžovatelovou běžnou praxí poučovat zájemce o osvojení i rodiče mající zájem o uvolnění dítěte do osvojení o možnosti souhlasného prohlášení otcovství k nenarozenému dítěti na matrice, přičemž tak pracovnice stěžovatele učinily i v posuzované věci. Tento skutkový závěr je naprosto klíčový, neboť výpověď manželů H. vůbec nic neříká o tom, kdo informoval (či dokonce přesvědčoval) paní K. o tom, že je na místě využití souhlasné prohlášení otcovství na matrice. Z výpovědí manželů H. pouze vyplývá, že paní K. si souhlasné prohlášení otcovství pana H. k nenarozené A. přála uskutečnit. Nelze tedy souhlasit se stěžovatelem, že tyto svědecké výpovědi jsou rozporné; naopak, tyto výpovědi jako celek prokazují zjištěný skutkový stav, jak k němu dospěl žalovaný i městský soud. Prvostupňový orgán ani žalovaný se tedy nedopustily nesprávného zjištění skutkového stavu věci, který by byl v rozporu se spisy či neměl oporu v provedeném dokazování. (-) 
Meritem právního posouzení věci městským soudem je otázka naplnění znaků správního deliktu neoprávněného zprostředkování osvojení, kterého se měl svým jednáním stěžovatel dopustit v případu dcery paní M. K., nezl. A. Stěžovatel tvrdí, že jeho jednání nebylo v rozporu se zákonem, neboť doporučení vhodné, státem prověřené náhradní rodiny, biologické matce, která poté učiní svobodné rozhodnutí, které náhradní rodině dá přednost, rozhodně nelze považovat za zprostředkování adopce ve smyslu ustanovení § 19a odst. 1 písm. d) zákona č. 359/1999 Sb. Právní úprava zprostředkování osvojení je upravena jednak na úrovni mezinárodního práva veřejného (Úmluva o právech dítěte, Evropská úmluva o osvojení dětí vyhl. pod č. 132/2000 Sb. m. s.). V čl. 20 Úmluvy o právech dítěte je vyjádřen princip nepřenosné odpovědnosti státu za zajištění zprostředkování náhradní rodinné péče. Tento princip je dále rozveden v čl. 8 a 9 Evropské úmluvy o osvojení, které ukládají příslušným orgánům smluvních stran provést příslušná šetření a zkoumat, zda osvojení je v zájmu dítěte. Tato mezinárodněprávní východiska jsou na vnitrostátní úrovni konkretizována zákonem č. 359/1999 Sb. a zákonem o rodině. 
Samotné sankční ustanovení vztahující se k zákazu upravenému v ustanovení § 19 odst. 2 zákona č. 359/1999 Sb. je obsaženo v § 59f odst. 2 písm. b) tohoto zákona, podle něhož se právnická osoba dopustí správního deliktu tím, že neoprávněně, v rozporu s § 19a odst. 2, zprostředkuje osvojení nebo pěstounskou péči podle § 19a odst. 1 písm. d). Podle § 59f odst. 3 tohoto zákona se za správní delikt podle odstavce 2 písm. b) uloží pokuta do 200 000 Kč. Příslušnost k projednávání tohoto správního deliktu je zákonem stanovena krajskému úřadu příslušnému podle místa trvalého pobytu dítěte [§ 59f odst. 2 písm. b) zákona č. 359/1999 Sb.]. Při rozhodování o správním deliktu je zapotřebí zohlednit společné zásady správního trestání podle tohoto zákona, a to především ustanovení o podmínkách zániku odpovědnosti za správní delikt § 59l odst. 3, podle něhož „právnická osoba za správní delikt neodpovídá, jestliže prokáže, že vynaložila veškeré úsilí, které bylo možno požadovat, aby porušení právní povinnosti zabránila. Dále platí určitá hlediska, jimiž je povinen správní orgán jednání delikventa posuzovat“. Při určení výše pokuty právnické osobě má správní orgán přihlédnout k závažnosti správního deliktu, zejména ke způsobu jeho spáchání a jeho následkům a k okolnostem, za nichž byl spáchán (§ 59l odst. 2 zákona č. 359/1999 Sb.). (-) 
V prvé řadě je třeba odmítnout názor stěžovatele, že ke správnímu deliktu neoprávněného zprostředkování osvojení § 59f odst. 2 písm. b) zákona č. 359/1999 Sb. může dojít pouze v případě osvojení ve smyslu § 69 odst. 2 zákona o rodině (tzn. u dětí nacházející se v ústavní péči či v péči zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc). Stěžovatel tvrdí, že zprostředkování osvojení ve smyslu ustanovení § 19a odst. 1 písm. d) zákona č. 359/1999 Sb. v takovém případě z povahy věci není možné. Podle ustanovení § 69 odst. 2 zákona o rodině platí, že o svěření dítěte, které je v ústavu nebo v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc z rozhodnutí soudu nebo z vůle rodičů, do péče budoucích osvojitelů rozhodne orgán sociálně-právní ochrany dětí; ustanovení § 67 až 68b platí obdobně. Z dikce ustanovení § 59f odst. 2 písm. b) ve spojení s ustanovením § 19a odst. 1 písm. d) zákona č. 359/1999 Sb. ani účelu tohoto ustanovení nevyplývá, že by jeho dopad měl být omezen pouze na děti nacházející se v ústavní péči. Rovněž tak z historického výkladu opřeného o důvodovou zprávu k zákonu č. 134/2006 Sb., z něhož vychází současná platná a účinná právní úprava předmětné skutkové podstaty deliktu, která byla aplikována v posuzované věci, takový závěr nelze dovodit. Ke stěžovatelovu výkladu předmětných ustanovení zákona č. 359/1999 Sb. je třeba poznamenat, že stěžovatel účelově zaměňuje specifický institut svěření dítěte do preadopční péče s institutem výběru vhodné fyzické osoby k osvojení dítěte, který představuje širší fázi zprostředkování osvojení i u dětí, které nejsou svěřeny do péče ústavního zařízení či zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Z těchto premis je zapotřebí vycházet při posouzení stěžovatelových námitek. 
Z uvedeného výkladu právní úpravy předmětného deliktu vyplývají dva znaky této skutkové podstaty: 1) výběr určité fyzické osoby vhodné stát se osvojitelem, 2) zajištění osobního seznámení se dítěte s touto osobou. Z dokazování provedeného orgánem, jehož závěry převzal žalovaný i městský soud, vyplývá, že stěžovatel zařazuje do své evidence žadatele o osvojení, kteří byli krajským úřadem zařazeni do evidence žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče a žadatelé předkládají stěžovateli doklad o absolvování přípravy k přijetí dítěte do rodiny a rozhodnutí krajského úřadu o zařazení žadatelů do evidence. Tuto evidenci stěžovatel využívá za účelem výběru vhodných fyzických osob k osvojení dítěte. Dále z provedených důkazů jednoznačně vyplývá, že v případě nezl. A. pracovnice stěžovatele paní T. kontaktovala manžele H. a informovala je, že v Plzni je matka, která chce dát dítě k adopci. Další pracovnice stěžovatele paní M. informovala M. K. o vhodném manželském páru (manželích H.) k osvojení jejího nenarozeného dítěte a rovněž zprostředkovala seznámení manželů H. a M. K. na plzeňské pobočce stěžovatele. Námitku stěžovatele, že výběr osvojitelů neprovedly jeho pracovnice, ale matka nezl. A., je třeba posuzovat v kontextu ostatních tvrzení pracovnic stěžovatele, které odpovídají závěru, že samostatný (na krajském úřadu nezávislý) výběr osob vhodných stát se osvojiteli provedl stěžovatel. Nejvyšší správní soud dovozuje, že první znak skutkové podstaty předmětného deliktu je tímto jednáním stěžovatele (resp. jeho zaměstnanců) v dostačující míře naplněn. 
Ohledně druhého znaku skutkové podstaty předmětného deliktu (tzn. zajištění osobního seznámení se dítěte s touto osobou), který stěžovatel rovněž nepovažuje za splněný, Nejvyšší správní soud uvádí následující. Účelem ustanovení § 19 odst. 1 písm. d) ve spojení s § 59f odst. 2 písm. b) zákona č. 359/1999 Sb. nepochybně nebylo předvídat či reagovat na situace, kdy bude právnická osoba pověřená výkonem sociálně-právní ochrany dětí činit kroky vedoucí k nalezení vhodných osvojitelů ještě před narozením dítěte. Právní úprava osvojení totiž počítá s tím, že osvojit lze dítě nezletilé, nikoliv dítě nenarozené (čemuž koresponduje ostatně i mechanismus tzv. blanketového a kvalifikovaného souhlasu rodičů dítěte s osvojením upraveného v § 67 a § 68a zákona o rodině). Jak je ovšem zřejmé mj. i z výkladu důvodové zprávy k této právní úpravě, jejím smyslem mělo být jednoznačně zakázat jakékoliv přímé zprostředkování adopce osobami pověřenými k výkonu sociálně-právní ochrany dětí, k čemuž nepochybně náleží i zprostředkování kontaktu mezi osvojiteli a dítětem. Z povahy věci vyplývá, že pokud je dítě dosud nenarozené, a přesto se jedná mezi zúčastněnými o jeho budoucí osvojení, může mít seznámení rodiče dítěte s jeho budoucími osvojiteli obdobné účinky směřující k navázání vztahu mezi nimi. V případě chystaného osvojení nezl. A. manželi H. byl splněn nejen skutkový znak seznámení paní K. s manželi H., ale i seznámení samotné narozené A. v porodnici v Rakovníku, které se událo v příčinné souvislosti s předchozí aktivní účastí pracovnic stěžovatele na zprostředkování kontaktu mezi manžely H. jako budoucími osvojiteli a paní K. jako matkou nezl. A. Nejvyšší správní soud se plně ztotožňuje s právním názorem městského soudu, že stěžovatel by porušil zákon i tehdy, pokud by pouze provedl výběr určité fyzické osoby vhodné stát se osvojitelem určitého dítěte, i když by se na zajištění osobního seznámení se dítěte s touto osobou již nepodílel, neboť jakákoliv činnost ve smyslu § 19a odst. 1 písm. d) zákona č. 359/1999 Sb., která není prováděna orgány sociálně-právní ochrany dětí uvedenými v § 4 odst. 1 téhož zákona, je v rozporu se zákonem. Takový výklad skutkové podstaty předmětného správního deliktu je plně v souladu s ratio legis aplikované právní úpravy. Zároveň je třeba podotknout, že takový výklad aplikovaných ustanovení zákona č. 359/1999 Sb. nemohl být pro stěžovatele překvapivý a nejednalo se rozhodně o změnu správní praxe orgánů sociálně-právní ochrany dětí, jak stěžovatel argumentoval v řízení před městským soudem. (-) 
Z těchto skutečností vyplývá, že jednání stěžovatele v kontextu systému sociálně-právní ochrany dětí bylo a je jednoznačně nahlíženo jako protiprávní. Žalovaný i městský soud tedy kvalifikovaly předmětné jednání stěžovatele správně jako porušení ustanovení § 19a odst. 1 písm. d) ve spojení s ustanovením § 19 odst. 2 zákona č. 359/1999 Sb., které je sankcionovatelné pokutou až do výše 200 000 Kč ve smyslu ustanovení § 59l odst. 2 téhož zákona. 
Ke stěžovatelově argumentaci zákazem extenzívního výkladu veřejnoprávních norem, který podle jeho názoru vyplývá z judikatury Ústavního soudu ČR a Nejvyššího správního soudu: Stěžovatel tvrdí, že v daném případě je evidentní, že existují různé výklady ustanovení § 19a odst. 1 písm. d) zákona č. 359/1999 Sb., a proto podle jeho názoru nemohlo být toto ustanovení vyloženo k jeho tíži. Princip in dubio mitius jako určitý příkaz k optimalizaci trestání lze uplatnit jen tam, kde by výklad předmětné právní úpravy trestání vedoucí k potrestání pachatele byl založen na interpretační úvaze značně překračující sémantický rámec normativního textu. K tomu lze dále uvést, že princip in dubio mitius pramení ze související maximy trestání in dubio pro reo, která se ovšem týká výhradně skutkových otázek deliktu, nikoliv výkladu jeho právní úpravy. Kontextuálně souvisí i s právním principem in dubio pro libertate, tzn. restriktivním výkladem omezení základních práv a svobod (čl. 4 odst. 1, 4 Listiny). Do judikatury správních soudů se tento princip dostal postupně akceptací právního názoru Ústavního soudu a objevil se v několika rozsudcích Nejvyššího správního soudu, a to nejen v prostředí správního trestání (viz k tomu rozsudek Nevyššího správního soudu ze dne 14. 7. 2005, č. j. 2 As 49/2004 - 83, dále rozsudek ze dne 18. 12. 2007, č. j. 2 Afs 46/2007 - 103, a také rozsudek ze dne 4. 2. 2009, č. j. 1 Afs 139/2006 - 108 a rozsudek ze dne 21. 5. 2009, č. j. 5 Afs 91/2008 - 75, či rozsudek ze dne 25. 11. 2009, č. j. 7 Afs 19/2009 - 57, všechny přístupné na www.nssoud.cz.). K tomu Nejvyšší správní soud uvádí, že princip in dubio mitius nelze aplikovat tam, kde skutková podstata deliktu je bez jakýchkoliv pochybností a beze zbytku naplněna jednáním delikventa, jako tomu bylo v této věci. K naplnění obou znaků deliktu dospěly správní orgány i městský soud na základě jazykově-logického a systematického výkladu, přičemž vhodně zohlednily historický účel aplikované právní úpravy. Samotná skutečnost, že stěžovatel zastává odlišný výklad předmětných ustanovení zákona č. 359/1999 Sb., jakož i Úmluvy o právech dítěte a Evropské úmluvy o osvojení, na tom nemůže nic změnit, neboť to by per argumentum ad absurdum vylučovalo jakékoliv trestání deliktního jednání, pokud by měl delikvent jiný právní názor na výklad skutkové podstaty deliktu než správní orgán. 
K zákonnosti postupu stěžovatele Nejvyšší správní soud nad rámec nutného odůvodnění dodává, že jako znak objektivní stránky předmětného deliktu (tzn. způsob a okolnosti jeho spáchání) lze v souladu s ustanovením § 59f odst. 2 zákona č. 359/1999 Sb. hodnotit i to, že stěžovatel - jako i v jiných obdobných případech - prostřednictvím svých zaměstnankyň doporučil rodičům dítěte postup spočívající v souhlasném prohlášení paní K. a pana H. o jeho otcovství k dítěti (§ 52 zákona o rodině). Jakkoliv Nejvyšší správní soud nepopírá, že právní otcovství jako právní status nemusí korespondovat s otcovstvím biologickým, není účelem tohoto institutu zjednodušovat zájemcům o osvojení dítěte proceduru zprostředkování osvojení. Primárním účelem ustanovení § 20 zákona č. 359/1999 Sb. je usnadnit osvojení dítěte manželovi skutečného (tzn. biologického) rodiče dítěte. Stěžovateli přitom bylo známo, že pan H. není skutečným otcem nezl. A., a tedy věděl, že souhlasné prohlášení matky nezl. A. a pana H. o jeho otcovství k nezl. A. je účelové a nepravdivé. Pokud stěžovatel informoval zájemce o osvojení o této možnosti a zároveň takový postup patří to k jeho setrvalé praxi výkonu sociálně-právní ochrany dětí, kterou vykonává v zastoupení státu na základě svého pověření ve smyslu ustanovení § 48 odst. 2 písm. i) zákona č. 359/1999 Sb. (poskytování poradenské pomoci zájemcům o osvojení), pak se nejedná o postup lege artis, nýbrž jde o návod k jednání zákon obcházejícímu (in fraudem legis). V posuzované věci vedlo takto poskytnuté poradenství stěžovatele k dalšímu zbytečnému soudnímu řízení o popření otcovství pana H., který měl zájem být právním otcem nezl. A. pouze za předpokladu, že dojde k jejímu osvojení. 
Nejvyšší správní soud tedy po podrobném posouzení právní kvalifikace skutku stěžovatele, kterou provedly žalovaný i městský soud, dospěl k závěru, že tato právní úvaha byla v souladu se zákonem a není tedy dán důvod ke zrušení napadeného rozsudku ve smyslu § 103 odst. 1 písm. a) s. ř. s. Nejvyšší správní soud tak nepřisvědčil ani těmto stěžovatelovým námitkám a ve výsledku dospěl k závěru, že kasační stížnost jako celek není důvodná, a proto ji zamítl ve smyslu ustanovení § 110 odst. 1 in fine s. ř. s. 
(NSS 3 Ads 144/2011-187) 
K naplnění pojmového znaku „zajištění osobního seznámení se dítěte s touto osobou“ je nutno toto ustanovení vykládat v případě novorozence tak, že postačí zajištění takového osobního fyzického kontaktu mezi dítětem a zájemcem o osvojení, na základě něhož může dojít k navázání bližšího citového vztahu zájemce o osvojení k dítěti. Vzhledem k nízkým poznávacím schopnostem novorozence je totiž vyloučeno, aby se takové dítě seznámilo s fyzickou osobou - zájemcem o osvojení v běžném smyslu tohoto slova. Skutečnost, že M. H. bylo v porodnici umožněno pečovat o novorozenou A. s vidinou toho, že si toto dítě bude moci se svým manželem v budoucnu osvojit, mohla podle městského soudu bezpochyby vést k navázání citového vztahu jmenované k tomuto dítěti. Aplikovatelnost ustanovení § 19a odst. 1 zákona č. 359/1999 Sb. navíc není omezena pouze na děti umístěné v kojeneckých či jiných ústavech, jak při jednání před soudem namítla předsedkyně žalobce. 
Žalobce by porušil zákon i tehdy, pokud by pouze provedl výběr určité fyzické osoby vhodné stát se osvojitelem určitého dítěte, i když by se na zajištění osobního seznámení se dítěte s touto osobou již nepodílel, neboť jakákoliv činnost ve smyslu § 19a odst. 1 písm. d) zákona č. 359/1999 Sb., která není prováděna orgány sociálně-právní ochrany dětí uvedenými v § 4 odst. 1 téhož zákona, je v rozporu se zákonem. Tomuto výkladu odpovídá i ustanovení § 48 odst. 3 zákona č. 359/1999 Sb., které zakazuje pověřeným osobám vykonávat sociálně-právní ochranu v jiném rozsahu než v tom, který jim dovoluje ustanovení § 48 odst. 2 téhož zákona. Toto ustanovení nedovoluje pověřeným osobám provádět výběr určité fyzické osoby ani osob vhodných stát se osvojitelem nebo pěstounem určitého dítěte, ani zajišťování osobního seznámení se dítěte s těmito osobami. Pokuta žalobci nebyla uložena za účast na setkání těhotné M. K. s manželi H., ani za poskytování poradenství zúčastněným osobám, ale za to, že neoprávněně prováděl zprostředkování osvojení podle § 19a odst. 1 písm. d) zákona č. 359/1999 Sb. Naproti tomu, při kvalifikaci skutku ani při ukládání pokuty nebyla žalovaným nijak zohledněna účast žalobce na účelovém uznání otcovství k nezl. A. ze strany pana H. Za toto jednání tedy žalobce nijak sankcionován. Při kvalifikaci skutku neměl žalovaný žádné pochybnosti, a proto nebylo důvodu aplikovat zásadu in dubio pro reo. (-) 
V zákoně č. 359/1999 Sb. došlo k novelizaci zákonem č. 134/2006 Sb. s účinností od 1. 6. 2006, která zavedla zákaz zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče jinými subjekty než orgány sociálně-právní ochrany dětí (§ 19a odst. 2 zákona č. 359/1999 Sb.), jakož i navazující úpravu správního deliktu uvedeného v § 59f odst. 2 písm. b) téhož zákona. I kdyby manželé H. byli skutečně osobami prověřenými a proškolenými ze strany orgánů sociálně-právní ochrany dětí a byli vhodnými uchazeči o osvojení, žalobce nebyl oprávněn k tomu, aby právě on vybral manžele H. z evidence osob vhodných stát se osvojiteli nebo pěstouny. Při jednání navíc žalovaný zpochybnil, zda by manželé H. mohli být vůbec vybráni jako osoby vhodné stát se osvojiteli dítěte M. K., neboť v rozhodné době vůbec nebyli zařazeni v evidenci žadatelů o osvojení vedené k tomu příslušným orgánem. Na celé věci nic nemění, že všechny osoby zúčastněné na daném případu měly na paměti co nejlepší prospěch dítěte a neprotivily se tedy smyslu sociálně-právní ochrany dětí. Stejně tak na výsledném závěru nic nemění, že si pracovnice žalobce paní M. ověřovala, zda bude M. K. schopna se v budoucnu o dítě starat. Žalovaný však při úvaze o výši sankce zhodnotil, jakým způsobem paní M. vyvíjela nátlak na paní K. poté, kdy se paní K. rozhodla odstoupit od úmyslu předat svou dceru k osvojení. 
(MS Praha 9 Ca 43/2008) 
 
Související ustanovení: 

 § 10a odst. 2 - zvláštní oznamovací povinnost osoby, která převzala dítě do trvalé péče na základě dohody s osobou odpovědnou za výchovu, § 13 odst. 1 - výchovná opatření, § 19a - vymezení činností, které tvoří obsah zprostředkování osvojení a pěstounské péče (odst. 1), zákaz provádět výběr konkrétního osvojitele nebo pěstouna pro určité dítě jinými osobami a orgány, než jsou orgány sociálně-právní ochrany dětí (odst. 2), § 24 odst. 3 - zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče krajským úřadem 

Související předpisy: 

 § 700, § 836, § 837, § 838, § 886 obč. zák., 

zák. o odpov. za přestupky, 

§ 7 zák. č. 251/2016 Sb., o některých přestupcích, 

 § 49 zák. o přestupcích, 

 § 198 tr. zákoníku, 

čl. 7, 8, 15 Evropské úmluvy o osvojení dětí (sdělení MZV č. 132/2000 Sb. m. s.), 

čl. 21 písm. d) Úmluvy o právech dítěte 

 § 59a 

(Přestupek bránění dozoru nad výkonem ústavní výchovy a ochranné výchovy) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K odst. 1 a 2 
 
	Účelem úpravy povinností ústavního zařízení v § 29 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je zejména vytvoření předpokladů pro účinné sledování výkonu ústavní a ochranné výchovy a dodržování práv dětí v ústavních zařízeních ze strany orgánu sociálně-právní ochrany dětí, zejména ze strany příslušného obecního úřadu obce s rozšířenou působností. Na základě § 29 odst. 7 zák. o soc.-práv. ochraně dětí se však povinnosti ústavního zařízení vztahují obdobně i vůči pověřeným zaměstnancům krajského úřadu a MPSV, kteří mohou rovněž realizovat oprávnění upravená v rámci dohledu nad výkonem ústavní nebo ochranné výchovy podle § 29 odst. 3 až 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Jedná se zejména o oprávnění pověřeného zaměstnance orgánu sociálně-právní ochrany dětí (obecního úřadu obce s rozšířenou působností, krajského úřadu nebo Ministerstva práce a sociálních věcí) hovořit bez přítomnosti dalších osob s dítětem umístěným v zařízení pro výkon ústavní výchovy nebo ochranné výchovy a nahlížet do dokumentace vedené ústavním zařízením o dítěti podle § 29 odst. 3 a 7 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, kterému odpovídá zákonná povinnost ústavního zařízení umožnit pověřenému zaměstnanci osobní kontakt s dítětem s nařízenou ústavní výchovou nebo uloženou ochrannou výchovou a povinnost poskytnout pověřenému zaměstnanci orgánu sociálně-právní ochrany dětí k nahlédnutí potřebné listiny, doklady a zprávy o dítěti, upravená v § 29 odst. 6 písm. a), b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Zároveň je však nezbytné odlišovat mezi povinnostmi ústavního zařízení podle § 29 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a dalšími zákonnými povinnostmi těchto zařízení ve vztahu k orgánům sociálně-právní ochrany dětí, jako je zejména povinnost ústavního zařízení sdělit požadované údaje na výzvu orgánu sociálně-právní ochrany podle § 53 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, a oznamovací povinnost o skutečnostech nasvědčujících ohrožení dítěte podle § 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	V § 42 odst. 7 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí je zakotveno, že povinnosti ústavního zařízení vůči orgánům sociálně-právní ochrany dětí stanovené v § 29 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tj. včetně povinností upravených v § 29 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, platí obdobně rovněž pro zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Případné porušení těchto povinností ze strany zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc je proto nezbytné postihovat jako přestupek podle § 59c a § 59h zák. o soc.-práv. ochraně dětí, stejně jako v případě zařízení pro výkon ústavní výchovy nebo ochranné výchovy, a nikoliv jako přestupek spočívající v porušení povinností pověřené osoby podle § 59b a § 59g zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	K projednání přestupku provozovatele ústavního zařízení podle § 59a odst. 1 je na prvním stupni věcně příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu se nachází místo trvalého pobytu dítěte. 

Související ustanovení: 

§ 29 odst. 3 až 7 - sledování výkonu ústavní výchovy a ochranné výchovy, § 42 odst. 7 písm. c) - některá pravidla dozoru nad cizí péčí v zařízení 

Související předpisy: 

§ 20 odst. 1 písm. i) a k), § 24 odst. 1 písm. h) zák. č. 109/2002 Sb., 

zák. o odpov. za přestupky 

 § 59b 

(Přestupek nesplnění povinnosti sdělit bezplatně údaje) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 375/2011 Sb.: V dotčených právních předpisech se v zájmu zajištění vzájemné návaznosti a dosažení terminologické jednotnosti upravují pojmy z oblasti poskytování zdravotních služeb a zdravotních záchranných služeb. Zavádí se nový pojem zdravotní služby, který nahradí dosud používaný pojem zdravotní péče. V novelizovaných právních předpisech byly dále nesystematicky používány pojmy jako provozovatel, závodní preventivní péče či zdravotnické zařízení, které se nyní nahrazuje pojmem poskytovatel zdravotních služeb atd. Došlo tedy ke sjednocení těchto pojmů. 

K odst. 1 a 2 
 
	K naplnění skutkové podstaty přestupku fyzické osoby podle § 59b zák. o soc.-práv. ochraně dětí musí být v návaznosti na úpravu § 53 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí splněny dva základní předpoklady, uvedené v hypotéze této skutkové podstaty: 
 
1)Příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí vyzval povinnou osobu ke sdělení údajů, které jsou potřebné pro poskytování sociálně-právní ochrany dětí podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí nebo pro účely rozhodování o vydání pověření k výkonu sociálně-právní ochrany dětí. 
 
2)Povinná osoba nesdělila orgánu sociálně-právní ochrany dětí bezplatně požadované údaje, ačkoliv má tyto údaje k dispozici a ve sdělení údajů jí nebrání povinnost mlčenlivosti stanovená zvláštním právním předpisem. 
 
	Oprávnění žádat sdělení údajů potřebných pro výkon sociálně-právní ochrany dětí náleží podle § 53 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí všem orgánům sociálně-právní ochrany uvedeným v § 4 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, nikoliv pouze obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností. K tomuto závěru je třeba dojít z gramatického a systematického výkladu zákona o sociálně-právní ochraně dětí. Tam, kde je záměrem zákona vyhradit určité úkoly, práva a povinnosti pouze některým orgánům sociálně-právní ochrany dětí, jmenuje zákon vždy konkrétní orgán sociálně-právní ochrany dětí, když hovoří o obecním úřadu (např. § 10 odst. 1, § 14 odst. 6, § 15 odst. 1, § 32 odst. 1, § 37 odst. 1, § 51 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí apod.), obecním úřadu obce s rozšířenou působností (např. § 11 odst. 1, § 12, § 13 odst. 1, § 14 odst. 1, 2, 4, 5, 6, 8, § 15 odst. 2, § 16, § 17, § 19 odst. 1, § 21, § 28, § 32 odst. 3, § 33, § 34, § 37odst. 2, 3, § 51 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí apod.), krajském úřadu (např. § 11 odst. 2, 3, 4, § 22, § 24, § 24c, § 42l odst. 1, § 49 zák. o soc.-práv. ochraně dětí apod.), MPSV (např. § 24d, § 49 odst. 9 zák. o soc.-práv. ochraně dětí apod.) nebo Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí (např. § 25, § 35 zák. o soc.-práv. ochraně dětí apod.). Na jiných místech naopak používá zákon o sociálně-právní ochraně dětí v úpravě úkolů, práv a povinností souhrnné označení „orgán sociálně-právní ochrany dětí“, čímž dává jednoznačně najevo, že se dané ustanovení vztahuje na všechny orgány sociálně-právní ochrany uvedené v § 4 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí bez rozdílu (viz např. § 8 odst. 1, § 9, § 51 odst. 1, 2, 5, § 53 odst. 1, 2, 5, § 57 zák. o soc.-práv. ochraně dětí apod.). Systematický výklad zákona o sociálně-právní ochraně dětí proto bez jakékoliv pochybnosti vyvrací tezi o tom, že by záměrem zákona bylo vyhradit oprávnění požadovat sdělení údajů od povinných subjektů podle § 53 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí pouze některým orgánům sociálně-právní ochrany dětí, např. obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností, který vede základní evidenci dětí, na které se sociálně-právní ochrana zaměřuje. 

	Zákon nespecifikuje určitou povinnou formu výzvy orgánu sociálně-právní ochrany dětí ke sdělení údajů, která tak nemusí být v písemné (listinné) formě, ale může být učiněna i formou e-mailového, faxového, ústního nebo telefonického sdělení. Totéž ostatně platí i ohledně formy sdělení údajů ze strany povinné osoby, která také nemusí být nutně písemná. 

	Pokud jde o odůvodněnost výzvy orgánu sociálně-právní ochrany dětí ke sdělení údajů z hlediska potřeby poskytování sociálně-právní ochrany dětí, je nutné konstatovat, že posouzení potřebnosti požadovaných údajů nepřísluší povinnému subjektu, ale oprávněnému orgánu sociálně-právní ochrany dětí, který žádost o sdělení údajů uplatňuje. Jestliže by bylo připuštěno, aby povinný subjekt sám svévolně posuzoval potřebnost vyžadovaných údajů pro účely sociálně-právní ochrany dětí, za jejíž poskytování není odpovědný, a aby následně podle svého vlastního uvážení údaje požadované orgánem sociálně-právní ochrany dětí poskytl nebo neposkytl, ztratil by celý § 53 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí sledovaný smysl. K účelu § 53 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí viz důvodová zpráva k zákonu č. 359/1999 Sb.: „Předpokladem kvalitního výkonu sociálně-právní ochrany je možnost získávání potřebných informací a údajů týkajících se dítěte, jeho rodičů, dalších osob odpovídajících za výchovu dítěte, prostředí, v němž dítě žije apod. Jedním ze způsobů, jak uvedené informace získat, je přímý, bezprostřední a osobní styk zaměstnanců orgánu sociálně-právní ochrany s dítětem a rodinou, popřípadě s prostředím, kde dítě žije (-). Dalším způsobem získání informací jsou sdělení jiných státních orgánů, zaměstnavatelů a dalších subjektů. Proto jim návrh zákona stanoví povinnost sdělovat orgánu sociálně-právní ochrany bezplatně údaje, pokud tomu nebrání jiné právní předpisy.“ 

	Povinnost zachovávat mlčenlivosti podle zvláštního právního předpisu se podle § 53 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nelze dovolávat v případě, že jde o sdělení údajů ve věci podezření z týrání, zneužívání dítěte nebo zanedbávání péče o něj. K tomu je třeba podotknout, že např. zák. č. 109/2002 Sb. neobsahuje žádnou speciální úpravu povinnosti mlčenlivosti pro školská zařízení pro výkon ústavní výchovy nebo ochranné výchovy a pro jejich zaměstnance a tato úprava není obsažena ani v zákoně č. 563/2004 Sb., o pedagogických pracovnících. Na zaměstnance škol a školských zařízení se nevztahuje ani obecná úprava mlčenlivosti podle § 303 odst. 2 písm. b) zák. práce, který stanoví zaměstnancům povinnost zachovávat mlčenlivost o skutečnostech, o nichž se dozvěděli při výkonu zaměstnání a které v zájmu zaměstnavatele nelze sdělovat jiným osobám, neboť tato povinnost platí pouze pro zaměstnance České republiky a územních samosprávných celků vyjmenované v § 303 odst. 1 zák. práce. Povinnosti zachovávat mlčenlivost podle zvláštního právního předpisu, na kterou odkazuje úprava § 53 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, se však mohou dovolávat např. poskytovatelé zdravotních služeb a zdravotničtí pracovníci, pro které platí zvláštní úprava povinnosti mlčenlivosti v souvislosti se zdravotními službami podle § 51 zák. o zdrav. službách, nejde-li o podezření na týrání, zneužívání nebo zanedbávání dítěte. Jinak je poskytovatel zdravotních služeb povinen zajistit splnění oznamovací povinnosti a sdělování údajů podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí i na základě výslovné úpravy povinností poskytovatele zdravotních služeb podle § 45 odst. 3 písm. f) zák. o zdrav. službách. 

	Speciální úprava sdělování údajů na výzvu orgánu sociálně-právní ochrany dětí platí pro poskytovatele sociálních služeb na základě úpravy § 100a zák. o soc. službách. V tomto ustanovení se specifikuje, že žádost orgánu sociálně-právní ochrany dětí musí mít písemnou formu. V případě, že jsou dožadovány údaje týkající se osoby, které byla rozhodnutím orgánu sociálně-právní ochrany dětí uložena povinnost využít odbornou poradenskou pomoc podle § 12 odst. 1 nebo § 13 odst. 1 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, je poskytovatel sociálních služeb povinen orgánu sociálně-právní ochrany dětí sdělit, 
 
- zda s danou osobou uzavřel smlouvu o poskytování sociální služby, 
 
- dobu platnosti smlouvy, 
 
- datum ukončení poskytování sociální služby, popřípadě výpovědní důvod, pokud byla smlouva vypovězena, a 
 
- zhodnocení průběhu poskytování sociální služby. 
 
	V ostatních případech je poskytovatel sociálních služeb pro rodiny s dětmi nebo pro děti povinen, pokud neposkytuje sociální službu anonymně, sdělit na písemnou žádost orgánu sociálně-právní ochrany dětí, 
 
a)zda osobě uvedené v žádosti orgánu sociálně-právní ochrany dětí poskytuje nebo poskytoval sociální službu, 
 
b)druh a formu poskytované sociální služby a dobu poskytování a 
 
c)zhodnocení průběhu poskytování sociální služby. 
 
	Příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí musí ve své žádosti adresované poskytovateli sociálních služeb rovněž uvést, že situaci dítěte a jeho rodiny vyhodnotil podle § 10 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí tak, že se jedná o dítě, na něž se sociálně-právní ochrana dětí zaměřuje. 

	Pachatelem přestupku podle § 59b odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí může být také fyzická osoba jako poskytovatel zdravotních služeb, neboť ve smyslu § 2 odst. 1 zák. o zdrav. službách může být poskytovatelem zdravotních služeb rovněž fyzická osoba, která má podle tohoto zákona oprávnění k poskytování zdravotních služeb. 

	K projednání přestupku podle § 59b odst. 1 je na prvním stupni věcně příslušný ten orgán sociálně-právní ochrany dětí, který povinnou osobu vyzval ke sdělení údajů na základě § 53 odst. 1. Může se tak jednat nejen o obecní úřad obce s rozšířenou působností, ale rovněž o obecní úřad, krajský úřad, Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí, MPSV nebo krajskou pobočku Úřadu práce České republiky, protože vyžadovat sdělení údajů potřebných k výkonu sociálně-právní ochrany dětí je podle § 53 odst. 1 oprávněn kterýkoliv orgán sociálně-právní ochrany dětí. 

Související ustanovení: 

§ 10 odst. 3 - základní nástroje sociální práce, § 12 odst. 1 - uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc mimo výchovná opatření, § 13 odst. 1 písm. e) - výchovná opatření, § 53 odst. 1 - povinnosti státních orgánů, dalších právnických a fyzických osob a pověřených osob 

Související předpisy: 

§ 100a zák. o soc. službách, 

§ 45 odst. 3 písm. f), § 51 zák. o zdrav. službách, 

§ 24 odst. 1 písm. h) zák. č. 109/2002 Sb., 

zák. o odpov. za přestupky 

 § 59c 

(Přestupek nesplnění oznamovací povinnosti) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 404/2012 Sb.: Zdravotnická zařízení jsou v současné úpravě povinna zaznamenávat úrazy dětí pouze v případě podezření z týrání, zneužívání dítěte nebo zanedbávání péče o něj. Tato úprava se jeví jako nadbytečná vůči úpravě obecné oznamovací povinností podle § 10 odst. 4 zákona č. 359/1999 Sb. a bude vypuštěna. Oznamování podezření na týrání, zneužívání a zanedbávání dítěte bude řešeno v rámci obecné oznamovací povinnosti zdravotnických zařízení podle § 10 odst. 4, s případnou sankcí za přestupek nebo správní delikt podle § 59e a § 59k v případě porušení této povinnosti. 

K odst. 1 a 2 
 
	Zákon o sociálně-právní ochraně dětí zakotvuje v § 10 odst. 4 oznamovací povinnost všech státních orgánů, škol, školských, předškolních zařízení a jiných zařízení určených pro děti, poskytovatelů zdravotních služeb, a osob pověřených k výkonu sociálně-právní ochrany dětí, aby bezodkladně oznamovaly příslušnému orgánu sociálně-právní ochrany dětí (obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností) skutečnosti nasvědčující ohrožení dítěte ve smyslu § 6. Porušení této oznamovací povinnosti zakládá odpovědnost za přestupek fyzické osoby, právnické osoby nebo podnikající fyzické osob podle § 59c odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, za který lze uložit pokutu až do výše 50 000 Kč. 

	K tomu je nutné poznamenat, že za porušení oznamovací povinnosti nelze v tomto režimu sankcionovat státní orgány, u kterých nelze vyvodit odpovědnost za přestupek. Případné porušení oznamovací povinnosti ze strany státního orgánu, orgánu státní správy nebo orgánu samosprávy by bylo nutné řešit jako nesprávný úřední postup, neboť nesprávným úředním postupem se rozumí také porušení povinnosti učinit určitý úkon (viz § 13 odst. 1 zák. č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem). 

	Vyhodnocení toho, zda je třeba zjištěné skutečnosti bezodkladně oznámit příslušnému orgánu sociálně-právní ochrany dětí, tj. zda tyto skutečnosti důvodně nasvědčují tomu, že se jedná o ohrožené dítě, na které se zaměřuje sociálně-právní ochrana, je primárně na odpovědnosti orgánu, osob nebo zařízení, kterým svědčí oznamovací povinnost podle § 10 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Všechny povinné subjekty, tj. školy, školská a jiná obdobná zařízení, poskytovatelé zdravotních služeb a fyzické a právnické osoby pověřené k výkonu sociálně-právní ochrany dětí, musí splňovat základní předpoklady, že 
 
- jsou si vědomy své zákonné oznamovací povinnosti vůči orgánům sociálně-právní ochrany dětí a možných důsledků za její porušení, 
 
- jsou schopny kvalifikovaně posoudit a vyhodnotit, zda jimi získané informace zakládají důvodné podezření na ohrožení dítěte a zda se na jejich základě aktivuje jejich oznamovací povinnost vůči obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností. 
 
	Ze strany povinných osob tak nelze při projednávání přestupku legitimně argumentovat tím, že nebyly informovány o tom, že by informace týkající se ohroženého dítěte měly jakoukoliv formou sdělit orgánu sociálně-právní ochrany dětí. 

	V některých specifických případech je oznamovací povinnost vůči orgánu sociálně-právní ochrany dětí upravena zcela jednoznačně tak, že povinný subjekt nemusí provádět žádné bližší posuzování míry ohrožení dítěte. To platí zejména pro umístění dítěte do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, kdy zařízení nebo jeho zřizovatel mají ze zákona povinnost automaticky oznamovat přijetí každého dítěte obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností podle § 10 odst. 4 věta třetí a § 42 odst. 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, bez ohledu na právní titul a důvody, na jejichž základě bylo dítě do péče zařízení umístěno. Dalším příkladem je vykázání násilné osoby policistou ze společného obydlí podle § 44 a násl. zákona č. 273/2008 Sb., o Policii České republiky, kde je výslovně stanoveno, že pokud ve společném obydlí žije nezletilé dítě, je policista povinen zaslat příslušnému orgánu sociálně-právní ochrany dětí kopii úředního záznamu o vykázání ve lhůtě do 24 hodin od provedení vykázání. 

	Ke zvýšení motivovanosti povinných subjektů k plnění oznamovací povinnosti vůči orgánům sociálně-právní ochrany dětí bylo od 1. ledna 2013 do zákona doplněno, že orgán sociálně-právní ochrany dětí je povinen do 30 dnů od přijetí oznámení vyrozumět oznamovatele o tom, zda jeho oznámení o možném ohrožení dítěte bylo shledáno jako důvodné či nikoliv, pokud o to oznamovatel požádá. V praxi totiž zaznívaly výhrady k tomu, že oznamovatelé (např. pracovníci škol, lékaři a další) neměli od orgánu sociálně-právní ochrany dětí žádnou zpětnou vazbu o tom, s jakým závěrem bylo jejich oznámení vyhodnoceno. 

	K projednání přestupku podle § 59c odst. 1 je na prvním stupně věcně příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností podle místa trvalého pobytu dítěte nebo pověřená komise k projednávání přestupků zřízená starostou obce s rozšířenou působností. 

Související ustanovení: 

§ 10 odst. 4 - všeobecná oznamovací povinnost, § 42 odst. 12 - ohlašovací povinnost zařízení 

Související předpisy: 

§ 45 odst. 3 písm. f) zák. o zdrav. službách, 

zák. o odpov. za přestupky 

 § 59d 

(Přestupky rodičů a dalších osob odpovědných za výchovu dítěte) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 401/2012 Sb.: Stávající úprava skutkové podstaty přestupku v § 59a odst. 1 písm. a) se doplňuje v návaznosti na rozšíření možnosti orgánu sociálně-právní ochrany dětí ukládat rodičům nebo jiným osobám odpovědným za výchovu povinnost využít odbornou poradenskou pomoc podle § 12 a v návaznosti na rozšíření okruhu výchovných opatření v § 13. Je třeba zdůraznit, že možnost postižení rodiče nebo jiné osoby odpovědné za výchovu v rámci řízení o přestupku za nesplnění povinnosti využít pomoc odborného poradenského zařízení je zakotvena v zákoně o sociálně-právní ochraně dětí již od poslední velké novelizace provedené zákonem č. 134/2006 Sb. s účinností od 1. 6. 2006. Rovněž je třeba mít na paměti, že postih v rámci řízení o přestupku je pouze jednou z možností k vynucení splnění povinnosti uložené orgánem sociálně-právní ochrany, která je využívána spíše výjimečně jako krajní prostředek (v roce 2009 a v roce 2010 byl za tento přestupek uložen postih shodně pouze ve 3 případech). Primárně je třeba apelovat na splnění uložené povinnosti v rámci jednání orgánu sociálně-právní ochrany dětí s povinným rodičem nebo jinou osobou odpovědnou za výchovu dítěte. V úvahu přichází rovněž využití prostředků správní exekuce na nepeněžité plnění, zejména formou ukládání donucovacích pokut podle § 129 správního řádu. 

	V úpravě příslušnosti k projednávání přestupků a správních deliktů na úseku sociálně-právní ochrany dětí se nově stanoví, že přestupky a správní delikty spáchané pověřenými osobami podle § 59b a § 59g může projednávat nejen krajský úřad, který rozhodl o vydání pověření provinilé osobě, ale rovněž krajský úřad, v jehož obvodu se nachází sídlo zařízení sociálně-právní ochrany dětí provozované pověřenou osobou, pokud byl přestupek nebo správní delikt spáchán právě v souvislosti s provozováním tohoto zařízení. Toto doplnění koresponduje s úpravou kontrolní pravomoci krajských úřadů v § 49 odst. 12, který zakládá pravomoc kontrolovat výkon sociálně-právní ochrany dětí pověřenou osobou i tomu krajskému úřadu, v jehož obvodu je sídlo zařízení sociálně-právní ochrany nebo v jehož obvodu pověřená osoba sociálně-právní ochranu dětí vykonává. 

	K zák. č. 303/2013 Sb.: Doplňuje se skutková podstata přestupku v návaznosti na ustanovení § 823 odst. 1 obč. zák., které nově ukládá rodičům osvojovaného dítěte povinnost informovat orgán sociálně-právní ochrany dětí o tom, že dítě bylo předáno se souhlasem rodičů do péče budoucímu osvojiteli. 

K § 59d 
 
	Občanský zákoník v § 823 odst. 1 výslovně předpokládá, že se souhlasem rodičů je možné dítě předat do péče budoucímu osvojiteli ihned poté, jakmile to dovolí zdravotní stav dítěte, a to ještě před uplynutím lhůty 6 týdnů od narození dítěte, po které je nejdříve možné udělit souhlas k osvojení dítěte ze strany matky. To znamená, že zákonem není vyloučeno předání dítěte do péče budoucím osvojitelům i krátce po narození dítěte po propuštění dítěte z porodnice. Občanský zákoník ukládá, že o takovém předání dítěte jsou rodiče povinni informovat příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí, konkrétně obecní úřad obce s rozšířenou působností příslušný podle místa trvalého pobytu dítěte, jak vyplývá z § 10a odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Porušením této oznamovací povinnosti se může dopustit přestupku na úseku sociálně-právní ochrany dětí podle § 59d odst. 1 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, za jehož spáchání mu může být uložena pokuta až do výše 20 000 Kč. 

	K předání dítěte do péče budoucím osvojitelům může v popisovaném případě dojít dvojím způsobem: a) Na základě rozhodnutí soudu - soud může rozhodnout o předání dítěte do péče budoucím osvojitelům se souhlasem rodičů usnesením podle § 824 odst. 1 obč. zák. ve spojení s § 438 z. ř. s. Toto usnesení soud vydává po nařízeném jednání a po provedeném šetření ohledně vzájemné vhodnosti dítěte a budoucích osvojitelů ve smyslu § 827 obč. zák. V soudní praxi se však vyskytují i případy, kdy soud o předání dítěte do péče budoucích osvojitelů rozhoduje ve formě usnesení o nařízení předběžného opatření, které soud vydává bez jednání. Předání dítěte do péče budoucím osvojitelům na základě rozhodnutí soudu je zásadně správný postup, který se předpokládá v případě zprostředkování osvojení ze strany příslušného krajského úřadu, kdy jsou vhodní zájemci o osvojení vybráni pro konkrétní dítě krajským úřadem z jím vedené evidence žadatelů o zprostředkování osvojení. O tom, že určití žadatelé byli vybráni z evidence krajského úřadu jako vhodní zájemci o osvojení konkrétního dítěte, vydává krajský úřad písemné oznámení, po jehož obdržení mohou žadatelé podat soudu návrh na předání dítě do péče budoucím osvojitelům, jak předpokládá § 24 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Vydání rozhodnutí soudu o předání dítěte do péče budoucím osvojitelům je žádoucí jak z hlediska právní jistoty dítěte, tak i z hlediska postavení samotných zájemců o osvojení, neboť pouze rozhodnutí soudu (ať už usnesení podle § 824 obč. zák., anebo předběžné opatření) zakládá budoucím osvojitelům všechny podstatné nároky v oblasti sociálního zabezpečení a v pracovněprávní oblasti (nárok na peněžitou pomoc v mateřství, rodičovský příspěvek, úhrada zdravotního pojištění státem, možnost čerpání mateřské dovolené apod.). b) Bez rozhodnutí soudu, pouze na základě souhlasu rodičů - tento postup nelze rovněž vyloučit a dochází k němu zejména v případech tzv. „přímého osvojení“, tj. kdy zájemci o osvojení nejsou vybráni z evidence krajského úřadu, ale dochází k přímému kontaktu mezi rodiči a zájemci o osvojení a k uzavření jejich vzájemné dohody (někdy formalizované, jindy neformální) o předání dítěte do péče zájemců o osvojení. Na tuto situaci pamatuje úprava § 10a odst. 2, 4, § 16a a § 59d zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Každý, kdo bez rozhodnutí soudu a pouze se souhlasem rodičů převezme dítě do své péče s úmyslem dítě osvojit anebo ho převzít do jiné formy dlouhodobé péče, je povinen převzetí dítěte bezodkladně oznámit místně příslušnému obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností. Oznamovací povinnost tak v tomto případě svědčí jak rodičům, tak i osobám přebírajícím dítě do péče, tj. budoucím osvojitelům. Rovněž porušení oznamovací povinnosti osob, které bez rozhodnutí soudu převzaly dítě s úmyslem přijmout dítě do své trvalé péče (zejména do osvojení nebo pěstounské péče), může být postihováno jako spáchání přestupku na úseku sociálně-právní ochrany dětí, a to podle § 59 odst. 1 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí s hrozbou sankce až do výše 50 000 Kč. Příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí je pak povinen ověřit situaci dítěte, posoudit, zda je o dítě řádně pečováno, a působit k tomu, aby co nejdříve byla péče o dítě upravena nějakým rozhodnutím soudu, ať už usnesením o předání dítěte do péče budoucím osvojitelům, usnesením o svěření dítěte do předpěstounské péče, nebo alespoň předběžným opatřením soudu. 

	K projednání přestupku podle § 59d odst. 1 je na prvním stupni věcně příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností podle místa trvalého pobytu dítěte nebo pověřená komise k projednávání přestupků zřízená starostou obce s rozšířenou působností. 

Související ustanovení: 

§ 10a odst. 4 - provedení zvláštní oznamovací povinnosti rodiče o předání dítěte do péče zájemce o osvojení, § 12 odst. 1 - uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc mimo výchovná opatření, § 13 odst. 1 písm. d) - výchovná opatření, § 36 odst. 3 - zajišťování návratu dětí nacházejících se v cizině bez doprovodu, § 59 odst. 1 písm. d) - přestupek nesplnění oznamovací povinnosti o převzetí dítěte do cizí péče 

Související předpisy: 

§ 823 obč. zák. 

 § 59e 

(Přestupky ředitele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K odst. 1 a 2 
 
	Zákon nově v § 59e upravuje skutkové podstaty přestupků, kterých se může dopustit ředitel nebo ředitelka zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc jako fyzická osoba. Protiprávní činnost ředitele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc vymezená ve skutkových podstatách přestupků podle § 59e odst. 1 spočívá buďto v porušení povinností ředitele zařízení, které jsou zakotveny v § 42a odst. 3 písm. b), odst. 4 a § 42b odst. 3, nebo v překročení rozsahu oprávnění ředitele zařízení, která jsou stanovena v § 42a odst. 3 písm. a) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Pokud je u některých skutkových podstat přestupku uvedeno, že ředitel zařízení opomene některé své povinnosti „opakovaně“, znamená to, že musí být jednání spácháno vícekrát než jednou. Jednorázové pochybení nelze považovat za naplnění skutkové podstaty přestupku, pokud je v příslušném ustanovení uvedeno, že se ředitel zařízení dopustí protiprávního jednání opakovaně. Zákonem není blíže upřesněno, v jakém nejdelším časovém rozestupu by mělo k opakovanému opomenutí povinnosti ředitele dojít (nejedná se totiž o opakované spáchání přestupku). Nicméně k tomu, aby opakované opomenutí povinnosti ředitele zařízení bylo možné hodnotit jako společensky škodlivé, by mezi jednotlivými opomenutími neměla být časová prodleva delší než 1 rok. Ke skutečnosti, že ředitel zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc se v případě přestupku podle § 59e odst. 1 písm. a), c), d) dopustil opomenutí své povinnosti opakovaně, již poté nelze přihlížet jako k přitěžující okolnosti při rozhodování o druhu a výši správního trestu, neboť opakovanost je definičním znakem těchto skutkových podstat a podmínkou pro vznik odpovědnosti za přestupek. Viz k tomu blíže důvodová zpráva k zákonu o odpovědnosti za přestupky a řízeních o nich: „Bude-li recidiva výslovným znakem skutkové podstaty přestupku v jiném zákoně, nepůjde samozřejmě o přitěžující okolnost (-) Opačný postup by byl v rozporu se zákazem dvojího přičítání téže okolnosti k tíži pachatele.“ 

	K projednání přestupku podle § 59e odst. 1 je na prvním stupni souběžně věcně příslušný jednak krajský úřad, který rozhodl o vydání pověření ke zřízení a provozování zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, jednak krajský úřad, v jehož obvodu má dotčené zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc sídlo, pokud se sídlo zařízení nachází v územním obvodu jiného krajského úřadu, než kde se nachází sídlo nebo adresa trvalého pobytu provozovatele zařízení. 

Související ustanovení: 

§ 42 odst. 3, odst. 4 - maximální počet dětí v zařízení, § 42a - povinnosti ředitele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc 

Související předpisy: 

zák. o odpov. za přestupky a řízení o nich 

HLAVA II 

nadpis vypuštěn 

 § 59f 

(Přestupky osob pověřených k výkonu sociálně-právní ochrany) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K § 59f 
K odst. 1 a 2 
 
	V souladu s § 48 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nesmí pověřené osoby vykonávat sociálně-právní ochranu dětí v jiném rozsahu, než v jakém jim bylo vydáno pověření. Překročení rozsahu sociálně-právní ochrany dětí stanoveného v pověření je pak možné kvalifikovat jako přestupek pověřené fyzické osoby nebo pověřené právnické osoby podle § 59f odst. 1 písm. a). 

	Pokud jde o přestupek pověřené osoby podle § 59f odst. 1 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, spočívající v závažném nebo v soustavném porušování hygienických předpisů, vychází úprava tohoto přestupku ze skutečnosti, že v souladu s § 49 odst. 2 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí je jednou ze základních podmínek pro vydání pověření zajištění odpovídajících hygienických podmínek pro výkon sociálně-právní ochrany dětí, jde-li o pověření ke zřízení a provozování zařízení sociálně výchovné činnosti, zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc nebo výchovně rekreačního tábora. Hygienické požadavky na tato tři zařízení sociálně-právní ochrany dětí, pokud jde o prostorové podmínky, vybavení, provoz, osvětlení, vytápění, mikroklimatické podmínky, zásobování vodou, úklid a nakládání s prádlem, jsou stanoveny v § 7 až 11a zákona č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví, a v podrobnostech v prováděcí vyhlášce č. 410/2005 Sb., o hygienických požadavcích na prostory a provoz zařízení a provozoven pro výchovu a vzdělávání dětí a mladistvých, kterou vydalo Ministerstvo zdravotnictví v dohodě s Ministerstvem práce a sociálních věcí a Ministerstvem školství, mládeže a tělovýchovy. 

	Největší důraz je kladen na dodržování hygienických požadavků stanovených pro zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc vyhláškou č. 410/2005 Sb., neboť se ve smyslu této vyhlášky jedná o ubytovací zařízení pro děti. V důsledku jsou na zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc kladeny striktní požadavky zejména ohledně plochy nezastavěného pozemku, ubytovací plochy ložnice a jejího vybavení, zřízení čajové kuchyňky, odděleného skladu čistého a použitého prádla, provádění úklidu v zařízení apod. 

	Krajský úřad, který rozhodl o vydání pověření, je v rámci kontroly výkonu sociálně-právní ochrany dětí pověřenými osobami podle § 49 odst. 12 zák. o soc.-práv. ochraně dětí oprávněn hodnotit, zda jsou v zařízeních sociálně-právní ochrany dětí (s výjimkou zařízení odborného poradenství pro péči o děti, pro které žádné zvláštní hygienické požadavky neplatí) dodrženy základní hygienické požadavky podle zákona o ochraně veřejného zdraví a prováděcí vyhlášky č. 410/2005 Sb. Tuto kontrolu může vedle krajského úřadu příslušného podle sídla nebo místa trvalého pobytu zřizovatele zařízení provádět rovněž krajský úřad, v jehož obvodu se dané zařízení sociálně-právní ochrany dětí nachází. Zjistí-li příslušný krajský úřad závažné anebo opakované méně závažné nedostatky v dodržování závazných hygienických požadavků na zařízení sociálně-právní ochrany dětí, je krajský úřad, který rozhodl o vydání pověření, oprávněn zahájit z tohoto důvodu řízení o uložení správního trestu za přestupek podle § 59f odst. 1 písm. c) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Druhou možností je přenechání postihu pověřené osoby příslušné krajské hygienické stanici, která vykonává státní zdravotní dozor nad dodržováním stanovených hygienických požadavků podle § 82 odst. 2 písm. b) a § 84 zákona o ochraně veřejného zdraví. Je proto možné, že pokud krajský úřad v rámci kontroly výkonu sociálně-právní ochrany pověřenou osobou pojme důvodné podezření nebo pochybnost o tom, že v určitém zařízení sociálně-právní ochrany dětí nejsou stanovené hygienické požadavky dodržovány, zašle na příslušnou krajskou hygienickou stanici podnět na provedení kontroly splnění stanovených hygienických požadavků. Zjistí-li krajská hygienická stanice při výkonu státního zdravotního dozoru porušení stanovených hygienických požadavků v některém zařízení sociálně-právní ochrany dětí, je oprávněna za nesplnění nebo porušení povinností stanovených zákonem o ochraně veřejného zdraví a prováděcími předpisy uložit pověřené osobě pokutu až do výše 2 000 000 Kč v souladu s § 92 a násl. zákona o ochraně veřejného zdraví. 

	Ostatní skutkové podstaty přestupků podle § 59f odst. 1 navazují na úpravu povinností, které pro osoby pověřené k výkonu sociálně-právní ochrany, jejich zaměstnance či jiné spolupracující osoby vyplývající z ustanovení zákona o sociálně-právní ochraně dětí, zejména z § 8, § 9, § 9a, § 47b, § 47d, § 49, § 49a, § 57 a § 58. Porušení nebo nesplnění těchto zákonných povinností je promítnuto do jednotlivých skutkových podstat přestupků, které jsou zakotveny v § 59f odst. 1. 

	Nově jsou součástí přestupků na úseku sociálně-právní ochrany dětí také přestupky pověřených osob za porušení povinnosti řídit se standardy kvality, která je ukotvena v § 9a odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Jedná se konkrétně o přestupky podle: 
 
1)§ 59f odst. 1 písm. k) - fyzická nebo právnická osoba se jako pověřená osoba dopustí přestupku tím, že se neřídí při výkonu sociálně-právní ochrany standardy kvality sociálně-právní ochrany; 
 
2)podle § 59g odst. 1 písm. k) - fyzická nebo právnická osoba se jako osoba provozující zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc dopustí přestupku tím, že se neřídí standardy kvality sociálně-právní ochrany. 
 
	V tomto ohledu lze za přestupek považovat porušení takových kritérií standardů kvality sociálně-právní ochrany dětí, u nichž je jednoznačně prokazatelné, že k porušení požadavku kritéria došlo. Příkladem takových kritérií jsou ta, která požadují: 
 
- zpracování písemných vnitřních pravidel, u nichž je prokazatelné, jestli je kontrolovaná pověřená osoba písemně zpracovaná má, či nemá; 
 
- splnění zákonem daných požadavků jako jsou např. kvalifikační předpoklady k poskytování sociálně-právní ochrany podle § 49a odst. 2 či k výkonu povolání sociálního pracovníka podle § 110 odst. 4 zák. o soc. službách, anebo splnění podmínky bezúhonnosti, kdy je prokazatelné, že osoba tyto zákonem dané požadavky splňuje; 
 
- zajištění určité formy odborné podpory a péče pro klienty či pro pracovníky pověřené osoby, kdy je prokazatelné, zda je či není tato podpora určeným cílovým skupinám zajišťována (např. podpora sociálního pracovníka, podpora psychologa, dostupnost zdravotní péče, podpora nezávislého kvalifikovaného odborníka); 
 
- splnění požadavků kladených na prostředí a podmínky poskytování sociálně-právní ochrany - např. v případě zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc je možné posoudit, zda je v souladu se standardem č. 3 oddělená pobytová, ambulantní část a část, kde probíhají návštěvy dětí či zda jsou u těchto zařízení zřízených při zdravotnickém či školském ústavním zařízení odděleny činnosti provozované v režimu sociálně-právní ochrany a v režimu ústavního zařízení. 
 
	Je třeba upozornit na skutečnost, že jednáním nebo opomenutím pověřené osoby, kterým se pověřená osoba dopustí porušení standardů kvality, může být vedle přestupku spočívajícího v nedodržování standardů kvality podle § 59f odst. 1 písm. k) a § 59g odst. 1 písm. k) současně naplněna i skutková podstata jiného přestupku. Např. porušením kritéria 7a podle přílohy č. 2, 3 k prováděcí vyhlášce č. 473/2012 Sb. se pověřená osoba současně dopustí přestupku podle § 59f odst. 1 písm. i), j) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Porušením kritéria 6b podle přílohy č. 3 k prováděcí vyhlášce č. 473/2012 Sb. se může provozovatel zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc současně dopustit přestupku podle § 59g odst. 1 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí apod. 

	Zatímco v § 59f odst. 1 jsou upraveny přestupky týkající se obecně činnosti fyzických a právnických osob pověřených k výkonu sociálně-právní ochrany, v navazujícím ustanovení § 59g odst. 1 jsou vymezeny přestupky, kterých se může dopustit jen pověřená osoba provozující zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Ve vztahu k pověřeným osobám je tak § 59f odst. 1 obecnou úpravou, vůči které je § 59g odst. 1 úpravou speciální. Konkrétně platí, že: 
 
- přestupku podle § 59f odst. 1 písm. a), c), d) e), f) g), i) j) l) a o) se může dopustit kterákoliv pověřená fyzická nebo právnická osoba, včetně pověřené osoby provozující zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc; 
 
- přestupku podle § 59f odst. 1 písm. p) se může dopustit kterákoliv pověřená fyzická nebo právnická osoba, s výjimkou provozovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc a výchovně rekreačního tábora, pokud dodržuje podmínky úhrady stanovené v § 42b a násl. a v § 58 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí; 
 
- přestupku podle § 59f odst. 1 písm. b) se může dopustit pověřená fyzická nebo právnická osoba provozující zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc nebo výchovně rekreační tábor pro děti; 
 
- přestupku podle § 59f odst. 1 písm. m) a n) se může dopustit pověřená fyzická nebo právnická osoba, která má pověření k uzavírání dohod o výkonu pěstounské péče; 
 
- přestupku podle § 59f odst. 1 písm. h) se může dopustit pověřená fyzická nebo právnická osoba provozující výchovně rekreační tábor pro děti; 
 
- přestupku podle § 59g odst. 1 se může dopustit pouze pověřená fyzická nebo právnická osoba provozující zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. 
 
	Za účelem prověření podezření na spáchání přestupku pověřenou osobou může příslušný správní orgán, nejčastěji tedy příslušný krajský úřad, požádat o součinnost rovněž krajskou pobočku Úřadu práce ČR, která je u pověřené osoby příslušná k provádění inspekce kvality poskytování sociálně-právní ochrany podle § 50a zák. o soc.-práv. ochraně dětí, a požádat jí o informace dokládající, zda prověřované jednání pověřené osoby naplňuje skutkovou podstatu přestupku na úseku sociálně-právní ochrany dětí, či nikoliv. Krajská pobočka Úřadu práce ČR by měla tuto součinnost poskytnout jednak jako oznamovatel podezření na spáchání přestupku, jednak i jako kontrolní orgán, který se řídí § 25 odst. 3 zákona č. 255/2012 Sb., o kontrole (dále jen „kontrolní řád“), kde je uvedeno, že kontrolní orgán na požádání sdělí výsledky kontrol jinému kontrolnímu orgánu nebo orgánu veřejné moci, jestliže jsou potřebné pro výkon jeho působnosti. 

	Co se týče rozsahu údajů poskytovaných inspekčním orgánem (krajskou pobočkou Úřadu práce ČR) krajskému úřadu, lze se opřít o § 81 zák. o odpov. za přestupky, v němž je uvedeno, že v řízení navazujícím na výkon kontroly mohou být skutečnost zjištěné při kontrole jediným podkladem rozhodnutí o přestupku. Pokud je inspekční orgán oznamovatelem podezření na spáchání přestupku podle § 73 zák. o odpov. za přestupky, zjištění dokládající spáchání přestupku by měla být v první řadě uvedena už v samotném oznámení přestupku. Tato zjištění jsou popsána také v protokolu o inspekci tak, jak to vyplývá i z požadavků uvedených v § 12 odst. 1 písm. h) kontrolního řádu, na jehož základě by měl protokol obsahovat kontrolní zjištění, obsahující zjištěný stav věci s uvedením nedostatků a označení právních předpisů, které byly porušeny, včetně uvedení podkladů, z kterých tato kontrolní zjištění vycházejí. 

	Co se týče otázky, zda je krajská pobočka Úřadu práce jako kontrolní orgán povinna poskytnout správnímu orgánu příslušnému k projednání přestupku protokol o kontrole, zde je možné se podpůrně řídit § 51 spr. řádu, kde je v odst. 4 uvedeno, že v řízení navazujícím na výkon kontroly, ve kterém je účastníkem řízení kontrolovaná osoba, není třeba provádět protokolem o kontrole, který je podkladem rozhodnutí o přestupku, dokazování. V řízení o přestupku navazujícím na kontrolu se vychází z toho, že „kontrolní řád upravuje postup při vyhotovení protokolu o kontrole včetně nutnosti tento protokol doručit kontrolované osobě a vyřizování námitek proti obsahu protokolu. Kontrolovaná osoba, která se v řízení o přestupku stává obviněným, je detailně seznámena s obsahem protokolu o kontrole a tento protokol, resp. skutečnosti zjištěné při kontrole tedy mohou sloužit jako jediný podklad pro rozhodnutí o přestupku, pokud jsou dostatečné pro vyslovení viny a uložení správního trestu, včetně možnosti uložení správního trestu příkazem (viz důvodová zpráva k zákonu o odpovědnosti za přestupky a řízení o nich). 

	Na základě § 81 zák. o odpov. za přestupky nevzniká krajské pobočce Úřadu práce ČR automaticky povinnost zasílat protokol o kontrole správnímu orgánu příslušnému k projednání přestupku, zejména jsou-li všechny podstatné skutečnosti dokládající spáchání přestupku uvedeny v oznámení o přestupku. V něm lze uvést i osobní údaje osob, které mají co do činění se spáchaným přestupkem, ale skutečně jen v rozsahu nutném pro další prověření toho, zda byl či nebyl spáchán přestupek (vždy je nutné pozorně zvážit, jestli je skutečně potřebné daný osobní údaj uvádět). Protokol je v tomto oznámení uveden jako důkazní prostředek. Na základě vyžádání krajského úřadu je nicméně krajská pobočka Úřadu práce ČR povinna poskytnout tu část protokolu o inspekci, kde je popsáno zjištění nasvědčující tomu, že došlo ke spáchání přestupku. Pokud je takových zjištění více, potom je na místě poskytnout krajskému úřadu celý protokol o inspekci. Nedoporučuje se předávaný protokol jakkoli upravovat (např. „začerňovat“ určité údaje), jelikož by to mohlo snížit věrohodnost tohoto podkladu pro rozhodnutí. 

	K projednání přestupku podle § 59f odst. 1 je na první stupni věcně příslušný krajský úřad, který rozhodl o vydání pověření k výkonu sociálně-právní ochrany dětí, případně obecní úřad obce s rozšířenou působností, ve které je zřízena komise sociálně-právní ochrany dětí, která rozhodla o vydání pověření k provozování výchovně rekreačního tábora. U přestupků souvisejících s činností a provozem zařízení sociálně-právní ochrany je pak souběžně věcně příslušný rovněž krajský úřad, v jehož obvodu má dotčené zařízení sociálně-právní ochrany sídlo, pokud se sídlo zařízení nachází v územním obvodu jiného krajského úřadu, než kde je adresa sídla nebo trvalého pobytu provozovatele zařízení. Speciálně je upravena věcná příslušnost k projednání přestupku podle § 59f odst. 1 písm. n), který spočívá v neoprávněném využití prostředků státního příspěvku na výkon pěstounské péče k jinému účelu, než stanoví zákon. K projednání tohoto přestupku je na prvním stupni věcně příslušný Úřad práce České republiky, který rozhoduje o přiznání příspěvku. 

Související ustanovení: 

§ 8 odst. 1 - právo dítěte na poskytnutí odpovídající pomoci, § 9 - právo rodičů a jiných osob odpovědných za výchovu na poskytnutí pomoci při výkonu jejich rodičovských práv a povinností, § 48 - výkon sociálně-právní ochrany pověřenými osobami, § 49 - vydávání pověření, § 50a - postup při inspekci poskytování sociálně-právní ochrany, § 57 odst. 2 - mlčenlivost, § 58 odst. 3 - náklady vzniklé v souvislosti s výkonem sociálně-právní ochrany, § 59g - přestupky provozovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc 

Související předpisy: 

zák. č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví, 

vyhl. č. 410/2005 Sb., o hygienických požadavcích na prostory a provoz zařízení a provozoven pro výchovu a vzdělávání dětí a mladistvých, 

§ 51 spr. řádu, 

§ 12, § 25 zákona č. 255/2012 Sb., o kontrole (kontrolní řád), 

zák. o odpov. za přestupky 

 § 59g 

(Přestupky provozovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 183/2017 Sb.: Skutková podstata přestupku obsažená v § 59g písm. h) je navázána na úpravu povinností zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc (dále jen „ZDVOP") v § 42 odst. 12 zákona č. 359/1999 Sb., podle kterého je ZDVOP povinno neprodleně ohlásit přijetí dítěte do tohoto zařízení příslušnému orgánu sociálně-právní ochrany dětí. Pro splnění ohlašovací povinnosti ZDVOP není v zákoně stanovena žádná konkrétní lhůta, přičemž termín "neprodleně" je běžně používaný právní pojem, kterým se rozumí, že přijetí dítěte má být příslušnému orgánu sociálně právní ochraně dětí (dále jen „OSPOD“) ohlášeno ihned, jakmile je to objektivně možné. V případě prodlení ZDVOP se splněním ohlašovací povinnosti bude vždy individuálně posuzováno, zda a proč nebylo přijetí dítěte ohlášeno dříve a zda případné opomenutí ZDVOP vůbec splňuje znak společenské škodlivosti přestupku. Např. pokud dojde k přijetí dítěte v pondělí ve 20 hodin večer a příslušnému ZDVOP to bude oznámeno až druhý den v úterý ráno, nepochybně nebude důvod pro ukládání správního trestu za přestupek. Není ale naopak důvod k tomu, aby provozovateli ZDVOP bylo umožněno ohlásit přijetí dítěte v takovém případě až v úterý ve 20 hodin večer, tj. až ve lhůtě do 24 hodin od přijetí dítěte. 

K odst. 1 a 2 
 
	V § 59g odst. 1 jsou nově upraveny přestupky provozovatelů zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Skutkové podstaty přestupků jsou definovány v návaznosti na úpravu zákonných podmínek pro činnost zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc v § 42 až 42n zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Úprava § 59g je lex specialis vůči obecné úpravě přestupků pověřených fyzických a právnických osob, která je zakotvena v § 59f odst. 1 (viz výše komentář k § 59f). 

	K projednání přestupku podle § 59g odst. 1 je na prvním stupni souběžně věcně příslušný jednak krajský úřad, který rozhodl o vydání pověření ke zřízení a provozování zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, jednak krajský úřad, v jehož obvodu má dotčené zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc sídlo, pokud se sídlo zařízení nachází v územním obvodu jiného krajského úřadu, než kde je adresa sídla nebo trvalého pobytu provozovatele zařízení. 

Související ustanovení: 

§ 9a odst. 3, - standardy kvality sociálně-právní ochrany, § 42 až 42n - zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, § 59f - přestupky osob pověřených k výkonu sociálně-právní ochrany dětí 

Související předpisy: 

zák. o odpov. za přestupky 

 § 59h 

(Příslušnost k projednávání přestupků) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 183/2017 Sb.: Nad rámec úprav spočívajících v odstraňování duplicit od obecné úpravy odpovědnosti za přestupek se v zákoně č. 359/1999 Sb. upravuje pravomoc starosty obce s rozšířenou působností zřídit komisi pro projednávání přestupků. To je třeba v souladu s § 61 odst. 1 zákona o odpovědnosti za přestupky a řízení o nich, dle něhož komise může vedle zde vyjmenovaných přestupků projednávat pouze ty přestupky, o kterých to stanoví jiný zákon. 

K odst. 1 až 3 
 
	Ustanovení upravuje příslušnost orgánů veřejné správy k projednávání přestupků na úseku sociálně-právní ochrany. Projednávání přestupků zakotvených v části deváté zákona o sociálně-právní ochraně dětí není přímým poskytováním sociálně-právní ochrany dětí, ale výkonem správních činností upravených v tomto zákoně a podpůrně v zákoně č. 250/2016 Sb., o odpovědnosti za přestupky a řízení o nich. Při projednávání přestupků podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí nejsou realizovány činnosti sociálního pracovníka podle § 109 zák. o soc. službách. Projednáváním těchto přestupků tak mohou být pověřeni i zaměstnanci, kteří nejsou zařazeni v orgánu sociálně-právní ochrany k výkonu sociálně-právní ochrany dětí a kteří nesplňují odbornou způsobilost k výkonu povolání sociálního pracovníka. Nicméně protože se jedná o správní činnost upravenou v zákoně o sociálně-právní ochraně dětí., lze z účelové dotace na výkon agendy sociálně-právní ochrany dětí hradit i náklady spojené s projednáváním těchto přestupků jinými zaměstnanci obecního úřadu obce s rozšířenou působností, kteří jsou zařazeni mimo orgán sociálně-právní ochrany dětí, nebo náklady spojené s projednáváním přestupků komisí pro projednávání přestupků zřízenou starostou obce s rozšířenou působností. 

	Přestupky upravené v části deváté zákona o sociálně-právní ochraně dětí může v přechodném období do 31. 12. 2022 projednávat několik kategorií oprávněných úředních osob. Konkrétně se může jednat o úřední osobu, která: 
 
1.Prokázala zvláštní odbornou způsobilost pro výkon správních činností při sociálně-právní ochraně dětí podle zákona č. 312/2002 Sb., o úřednících územních samosprávných celků, a prováděcí vyhlášky č. 512/2002 Sb., o zvláštní odborné způsobilosti úředníků územních samosprávných celků - pokud jde zaměstnance zařazené do obecních úřadů obcí s rozšířenou působností, krajských úřadů nebo předsedy komisí pro projednávání přestupků zřízených starosty obcí s rozšířenou působností. 
 
2.Má vysokoškolské magisterské vzdělání v oblasti práva, jde-li o předsedu komise pro projednávání přestupků podle § 61 zák. o odpov. za přestupky - pokud jde o přestupky, jejichž projednáváním byla pověřena komise pro projednávání přestupků zřízená starostou obce s rozšířenou působností v souladu s § 59h odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 
 
3.Splňuje odborné požadavky pro výkon státní služby v oboru „Sociálně-právní ochrana dětí a rodinná politika“ podle zákona č. 234/2014 Sb., o státní službě, a prováděcích právních předpisů - pokud jde o zaměstnance zařazené k výkonu státní služby na Ministerstvu práce a sociálních věcí, Úřadu práce ČR a Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí. 
 
4.Splní kvalifikační požadavky na oprávněnou úřední osobu podle § 111 zák. o odpov. za přestupky, tj. má vysokoškolské magisterské vzdělání v oboru právo nebo má jiné vysokoškolské vzdělání a současné vykoná zkoušku zvláštní odborné způsobilosti k provádění úkonů správního orgánu v řízení o přestupcích podle vyhlášky č. 172/2017 Sb., pokud jde o zaměstnance na všech úrovních orgánů sociálně-právní ochrany dětí. 
 
	Z přechodného ustanovení § 112 odst. 9 zák. o odpov. za přestupky, že do 31. 12. 2022 nemusí oprávněné úřední osoby (s výjimkou předsedy komise pro projednávání přestupků) splňovat žádné kvalifikační požadavky podle zákona o odpovědnosti za přestupky, respektive tyto požadavky mohou splňovat pouze fakultativně. Teprve po skončení tohoto přechodného období, tj. od 1. 1. 2023, bude platit, že přestupky podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí budou oprávněny projednávat na všech stupních orgánů sociálně-právní ochrany dětí výlučně úřední osoby uvedené výše v bodě 4., tj. úřední osoby, které 
 
- splní kvalifikační požadavky na oprávněnou úřední osobu podle § 111 zák. o odpov. za přestupky, nebo 
 
- budou k 1. 1. 2023 úřední osobou starší 50 let a budou mít alespoň 10 let praxi s projednáváním přestupků (nebo též správních deliktů podle zákonné úpravy účinné do 30. 6. 2017). 
 
	Výjimka z kvalifikačních požadavků stanovených v zákoně o odpovědnosti za přestupky dále platí pro úřední osoby projednávající přestupky na místě (uložení napomenutí nebo pokuty příkazem na místě) a pro ministry nebo jiné vedoucí ústředních správních úřadů (při rozhodování o rozkladu proti rozhodnutí o přestupku vydaném na prvním stupni ústředním správním úřadem nebo při rozhodování v přezkumném řízení). Pokud jde o komise pro projednávání přestupků na obcích s rozšířenou působností, kvalifikační požadavky musí splňovat pouze předseda této komise, nikoliv také ostatní členové komise. 

	Skutečnost, že do 31. 12. 2022 mohou přestupky podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí projednávat na úrovni krajských úřadů a obecních úřadů obcí s rozšířenou působností rovněž úřední osoby, které prokázaly zvláštní odbornou způsobilost pro výkon správních činností při sociálně-právní ochraně dětí, vyplývá z platného znění vyhlášky č. 512/2002 Sb., o zvláštní odborné způsobilosti úředníků územních samosprávných celků. V příloze k této vyhlášce je na začátku sloupce 4. obecně stanoveno, že „náplně správních činností zahrnují také případné rozhodování v příslušné oblasti“, což platí i pro náplň správních činností při sociálně-právní ochraně dětí podle zákona č. 359/1999 Sb. 

Související předpisy: 

§ 61, § 111, § 112 zák. o odpov. za přestupky, 

zák. č. 312/2002 Sb., o úřednících územních samosprávných celků, 

vyhl. č. 512/2002 Sb., o zvláštní odborné způsobilosti úředníků územních samosprávných celků, 

vyhl. č. 172/2017 Sb., o podrobnostech obsahu a provádění zkoušky odborné způsobilosti úředních osob oprávněných k provádění úkonů správního orgánu v řízení o přestupcích a o náležitostech osvědčení o vykonání zkoušky odborné způsobilosti 

 § 59i 

zrušen

Mgr. Daniel Hovorka 
 
 § 59k 

zrušen

Mgr. Daniel Hovorka 
 
HLAVA III 

nadpis zrušen 

 § 59l 

zrušen

Mgr. Daniel Hovorka 
 
ČÁST DESÁTÁ 

ŘÍZENÍ A MÍSTNÍ PŘÍSLUŠNOST 

 § 60 

(Požadavky na formu žádosti) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: V řízení o sociálně-právní ochraně se postupuje podle obecných předpisů o správním řízení, s výjimkami stanovenými v zákoně. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: V souvislosti se změnami sociálně-právní ochrany se upravují, doplňují a upřesňují také ustanovení o správním řízení, o místní příslušnosti orgánů sociálně-právní ochrany a technické záležitosti ohledně žádostí. 

K odst. 1 a 2 
	Ustanovení § 60 zák. o soc.-práv. ochraně dětí upravuje formu a způsob podávání některých žádostí podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí, když stanoví, že žádost se podává výlučně na tiskopise předepsaném MPSV, pokud jde o 
 
- žádost o zařazení do evidence žadatelů o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče (§ 21 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), 
 
- žádost o přiznání dávky pěstounské péče (§ 47v odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) a 
 
- žádost o vydání pověření k výkonu sociálně-právní ochrany dětí (§ 49 odst. 2, 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 
	Uvedené ustanovení tak představuje speciální úpravu vůči obecné úpravě podání a žádosti podle § 37 a § 45 spr. řádu, kde je umožněno, aby žádost byla příslušnému správnímu orgánu podána písemně, ústně do protokolu nebo v elektronické podobě se zaručeným elektronickým podpisem. 
	Žadatel může při podání žádosti, kterou je nutné podat na předepsaném tiskopise, postupovat v zásadě třemi způsoby: 
 
a) Žádost podat v listinné podobě na originále tiskopisu, který může získat u orgánu sociálně-právní ochrany dětí příslušného k přijetí žádosti (obecní úřad obce s rozšířenou působnosti u žádosti podle § 21 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, kontaktní pracoviště krajské pobočky Úřadu práce u žádosti podle § 47v odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, krajský úřad u žádosti podle § 49 odst. 2, 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 
 
b) Žádost vytisknout z elektronické verze tiskopisu, která je dostupná na internetu - žádost podle § 21 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí na webové stránce <http://www.mpsv.cz/cs/14502> , žádost podle § 47v odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí na webové stránce <http://formulare.mpsv.cz/okdavky/> , žádost podle § 49 odst. 2, 5 zák. o soc.-práv. ochraně dětí na webové stránce <http://www.mpsv.cz/cs/14481> . Žádost je pak možné vyplnit a podat na vytisknuté formě tiskopisu. 
 
c) Žádost zaslat příslušnému orgánu sociálně-právní ochrany dětí v elektronické podobě se zaručeným elektronickým podpisem anebo prostřednictvím datové schránky. 
	Pokud by některá z uvedených žádostí nebyla v rozporu se zákonem podána na předepsaném tiskopise, příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí by žadatele vyzval k odstranění vad žádosti postupem podle § 45 odst. 2 spr. řádu a k podání žádosti na předepsaném tiskopise. Současně by žadatele poučil o tom, že pokud by ve stanovené lhůtě nepodal žádost na předepsaném tiskopise, musel by příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí vydat usnesení o zastavení řízení pro podstatné vady žádosti, které brání pokračování v řízení podle § 66 odst. 1 písm. c) spr. řádu. 
 
Související ustanovení: 

 § 21 odst. 2 - postup obecního úřadu obce s rozšířenou působností při zprostředkování osvojení a pěstounské péče, § 47v odst. 2 - řízení o dávkách pěstounské péče, § 49 odst. 4 - vydávání pověření 

Související předpisy: 

 § 1, § 37, § 45, § 66 spr. řádu, 

zák. č. 365/2000 Sb., o informačních systémech veřejné správy a o změně některých dalších zákonů 

 § 61 

Místní příslušnost 

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Pokud jde o místní příslušnost [obecního úřadu a obecního úřadu obce s rozšířenou působností], vychází návrh zákona z toho, že rozhodnou skutečností pro stanovení místní příslušnosti je místo trvalého pobytu dítěte. Výjimky z této zásady jsou v návrhu zákona taxativně vyjmenovány. 

	K zák. č. 272/2001 Sb.: V souvislosti s navrhovaným doplněním zákona o působnosti krajských úřadů, je třeba také řešit otázku jejich místní příslušnosti, pokud jde o zprostředkování osvojení (pěstounské péče) a vydávání pověření k výkonu sociálně-právní ochrany. V tomto směru se dosavadní úprava doplňuje. 

	Dále se dosavadní úprava doplňuje o určení místní příslušnosti [obecního úřadu obce s rozšířenou působností] v souvislosti s navrhovanou změnou, týkající se povolování dočasného pobytu dítěte mimo ústavní zařízení, ve kterém je dítě umístěno (u rodičů nebo jiných fyzických osob). 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: V úpravě místní příslušnosti krajského úřadu se mění určení místní příslušnosti pro účely rozhodování ve věci státního příspěvku pro zřizovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc podle § 42g a násl. Nově se stanoví, že namísto krajského úřadu příslušného podle sídla zřizovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc bude k rozhodování ve věci státního příspěvku místně příslušný krajský úřad, v jehož obvodu se nachází adresa sídla konkrétního zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, v němž jsou umístěny děti, které zakládají nárok na státní příspěvek. Tato změna přispěje k rychlejšímu rozhodování o přiznání státního příspěvku a k efektivnější kontrole nároku na státní příspěvek. Dosavadní úprava přináší v praxi značné komplikace, neboť stanoví příslušnost pro rozhodování o státním příspěvku výlučně tomu krajskému úřadu, v jehož obvodu se nachází sídlo zřizovatele zařízení, ačkoliv tento zřizovatel může provozovat různá zařízení i v obvodu jiných krajských úřadů. 

	V návaznosti na novou úpravu rozhodování o změně nebo rozšíření pověření k výkonu sociálně-právní ochrany dětí se upřesňuje, že krajský úřad, v jehož obvodu se nachází místo trvalého pobytu nebo adresa sídla pověřené osoby, je příslušný rozhodovat jak o vydání pověření k výkonu sociálně-právní ochrany, tak i o žádosti o změnu nebo rozšíření dříve vydaného pověření, má-li dojít k rozšíření okruhu činností vykonávaných pověřenou osobou, ke změně místa výkonu sociálně-právní ochrany dětí nebo ke zřízení nového zařízení sociálně-právní ochrany dětí. 

	V úpravě místní příslušnosti krajského úřadu se stanoví místní příslušnost pro výkon kompetencí, které jsou nově svěřovány do působnosti krajských úřadů. Konkrétně se jedná o úpravu místní příslušnosti pro vydání závazného stanoviska krajského úřadu k žádosti pověřené osoby o změnu pověření z důvodu zřízení nového zařízení sociálně-právní ochrany dětí nebo nového pracoviště stávajícího zařízení sociálně-právní ochrany dětí. Toto závazné stanovisko bude vydávat vždy ten krajský úřad, v jehož obvodu by měla být sociálně-právní ochrana případně poskytována na základě rozšířeného pověření. Dále se jedná o úpravě místní příslušnosti krajského úřadu ve vztahu k osobám, které jsou zařazeny v evidenci pěstounů na přechodnou dobu (zejména uzavírání dohod o výkonu pěstounské péče nebo vydávání rozhodnutí o úpravě práv a povinnosti při výkonu pěstounské péče na přechodnou dobu). V těchto případech bude pro určení místní příslušnosti krajského úřadu rozhodující místo trvalého pobytu osoby, která je oprávněna vykonávat pěstounskou péči na přechodnou dobu. 

	V návaznosti na zakotvení zákonné úpravy dohod o výkonu pěstounské péče v § 47b a násl. se stanoví, že k uzavření dohody o výkonu pěstounské péče s osobou pečující anebo k vydání rozhodnutí o upřesnění práv a povinností osoby pečující při výkonu pěstounské péče je místně příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu se nachází místo trvalého pobytu fyzické osoby, se kterou se dohoda o výkonu pěstounské péče uzavírá nebo jejíž práva a povinnosti při výkonu péče o dítě se specifikují v rozhodnutí obecního úřadu obce s rozšířenou působností. 

	V úpravě místní příslušnosti krajské pobočky Úřadu práce České republiky ve věci dávek pěstounské péče se jako rozhodující kritérium pro určení místní příslušnosti stanoví místo trvalého pobytu osoby pečující o dítě nebo osoby, která je vedena v evidenci pěstounů na přechodnou dobu. Mění se tak dosavadní úprava místní příslušnosti v oblasti dávek pěstounské péče podle zákona o státní sociální podpoře, který stanovil místní příslušnost v závislosti na místu trvalého pobytu osoby oprávněné pro nárok na dávku. V praxi tak docházelo k rozchodu místní příslušnosti v případech, kdy je dítě svěřené do pěstounské nebo poručnické péče hlášeno k trvalého pobytu na jiném místě než jeho pěstoun nebo poručník. O příspěvku na úhradu potřeb dítěte pak rozhodoval a tento příspěvek vyplácel jiný úřad, než který vykonával působnost u dávek pěstounské péče náležejících pěstounovi (odměna pěstouna a jednorázové dávky pěstounské péče). Navrhovanou změnou tak dochází k žádoucímu sjednocení příslušnosti k rozhodování a výplatě dávek pěstounské péče u jednoho úřadu. Výjimku bude představovat příslušnost k rozhodování a výplatě příspěvku na úhradu potřeb dítěte, který náleží po dosažení zletilosti nezaopatřenému dítěti, jež nadále společně žije a hospodaří se svým bývalým pěstounem. V těchto případech se bude místní příslušnost krajské pobočky Úřadu práce řídit místem trvalého pobytu zletilého nezaopatřeného dítěte, jemuž se příspěvek vyplácí. 

	Speciálně je třeba upravit místní příslušnost krajské pobočky Úřadu práce České republiky pro případ žadatele o dávky pěstounské péče, který je cizincem nebo rodinným příslušníkem cizince, jemuž vyplývá nárok na sociální výhody z přímo použitelného předpisu Evropské unie podle § 47o odst. 1 písm. h). U těchto žadatelů nelze místní příslušnost určit na základě místa trvalého pobytu, a proto se jako kritérium místní příslušnosti stanoví v případě těchto žadatelů místo pobytu na území České republiky. Půjde-li o žadatele, který nemá na území České republiky pobyt (přeshraniční pracovníci), bude pro určení místní příslušnosti rozhodující adresa sídla zaměstnavatele žadatele na území České republiky nebo místo podnikání žadatele na území České republiky. Pokud bude podle těchto kritérií založena místní příslušnost více správních orgánů, uplatní se podpůrně úprava § 11 odst. 2 správního řádu a řízení ve věci dávek pěstounské péče provede krajská pobočka Úřadu práce, u které jako první byla podána žádost. 

	K zák. č. 303/2013 Sb.: V souladu s § 810 odst. 1 obč. zák. budou rodiče napříště udělovat souhlas k osvojení ve všech případech výhradně formou osobního prohlášení před soudem. V důsledku toho je nezbytné zrušit v ustanovení § 61 odst. 3 písm. e) dosavadní úpravu místní příslušnosti obecního úřadu obce s rozšířenou působností k přijímání písemného souhlasu rodiče k osvojení dítěte podle § 19 odst. 3 zákona č. 359/1999 Sb. 

K odst. 1 
 
	Základním kritériem pro určení místní příslušnosti orgánů sociálně-právní ochrany dětí na úrovni obecního úřadu, obecního úřadu obce s rozšířenou působností a krajského úřadu je místo trvalého pobytu dítěte. Podle § 10 zákona č. 133/2000 Sb., o evidenci obyvatel a rodných číslech, se místem trvalého pobytu rozumí adresa pobytu občana v České republice, kterou si občan zvolí zpravidla v místě, kde má rodinu, rodiče, byt nebo zaměstnání. Občan České republiky může mít jen jedno místo trvalého pobytu, a to v objektu označeném číslem popisným nebo evidenčním, popřípadě orientačním číslem, který je určen pro bydlení, ubytování nebo individuální rekreaci. Za místo trvalého pobytu dítěte v době jeho narození se ze zákona považuje místo trvalého pobytu matky dítěte, pokud zákonní zástupci dítěte neohlásí jinou adresu trvalého pobytu dítěte. Nemá-li matka dítěte státní občanství České republiky, je místem trvalého pobytu dítěte v době jeho narození místo trvalého pobytu otce. Za dítě mladší 15 let mohou změnu místa trvalého pobytu dítěte provést (ohlásit) jeho zákonní zástupci (rodiče) nebo pěstoun. 

	V případě dětí-cizinců, které nejsou na území České republiky hlášeny k trvalému pobytu podle zákona č. 133/2000 Sb., o evidenci obyvatel, je pro určení místní příslušnosti orgánu sociálně-právní ochrany dětí rozhodující místo pobytu, na kterém dítě pobývá v souladu se svým oprávněním k trvalému nebo přechodnému pobytu na území České republiky. 

	Ustanovení § 61 zák. o soc.-práv. ochraně dětí představuje speciální úpravu ve vztahu k obecné úpravě určování místní příslušnosti správních orgánů v § 11 odst. 1 spr. řádu. Z úpravy správního řádu se však podpůrně použije úprava pravidel pro řešení případných sporů o místní příslušnost. Pokud by došlo ke sporu obecních úřadů nebo obecních úřadů obcí s rozšířenou působností ohledně místní příslušnosti k poskytování sociálně-právní ochrany konkrétnímu dítěti, což může přicházet v úvahu zejména v případě dětí-cizinců, určí místně příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí svým usnesením krajský úřad jako nejblíže společně nadřízený správní orgán. Jestliže by se však jednalo o spor obecních úřadů nebo obecních úřadů obcí s rozšířenou působností, které mají sídlo v obvodu různých krajských úřadů, bylo by nejblíže společně nadřízeným orgánem k určení místní příslušnosti MPSV. To platí i pro případ sporu ohledně místní příslušnosti, k němuž by došlo mezi krajskými úřady. 

	V případě, že se určitý orgán sociálně-právní ochrany dětí stane nezpůsobilým pro výkon sociálně-právní ochrany ve vztahu ke konkrétnímu dítěti, a to z důvodu vyloučení všech zaměstnanců tohoto orgánu, kteří jsou pověřeni k zajišťování sociálně-právní ochrany dětí, pro jejich možnou podjatost při vyřizování dané věci podle § 14 spr. řádu, uplatní se podpůrně postup podle § 131 odst. 4 spr. řádu. Nadřízený správní orgán vydá v tomto případě usnesení, kterým pověří jiný orgán výkonem sociálně-právní ochrany u dotčeného dítěte namísto nezpůsobilého orgánu. Podmínkou je, že správní obvod pověřeného orgánu musí sousedit se správním obvodem nezpůsobilého (vyloučeného) orgánu a že se musí jednat o orgán sociálně-právní ochrany dětí stejného stupně. Za situace, kdy je nezpůsobilým orgánem sociálně-právní ochrany dětí z důvodu možné podjatosti všech úředních osob obecní úřad nebo obecní úřad obce s rozšířenou působností, určí nadřízený krajský úřad (Magistrát hl. města Prahy) svým usnesením jiný "sousední" obecní úřad nebo obecní úřad obce s rozšířenou působností, který bude pověřen k výkonu sociálně-právní ochrany dětí v daném případě. Týká-li se nezpůsobilost k výkonu sociálně-právní ochrany dětí z důvodu vyloučení všech oprávněných úředních osob krajského úřadu, Magistrátu hl. města Prahy nebo krajské pobočky Úřadu práce, rozhodne o pověření jiného krajského úřadu (krajské pobočky Úřadu práce) svým usnesením Ministerstvo práce a sociálních věcí. Pokud by došlo k vyloučení všech úředních osob na Úřadě pro mezinárodněprávní ochranu dětí, pak by nezbývalo, aby Ministerstvo práce a sociálních věcí usnesením převzalo věc a projednávanou věc samo rozhodlo či jinak vyřídilo (tzv. atrakce). 

K odst. 2 až 4 
 
	V odstavcích 2 až 4 je obsažena speciální úprava místní příslušnosti krajského úřadu, obecního úřadu obce s rozšířenou působností a obecního úřadu v těch případech, ve kterých se neuplatní základní kritérium určení místní příslušnosti podle místa trvalého pobytu dítěte. 

	Vedle zákona o sociálně-právní ochraně dětí vyplývá věcná a místní příslušnost orgánů sociálně-právní ochrany k provádění určitých úkonů rovněž z některých speciálních právních předpisů. Příkladem lze uvést zákon č. 186/2013 Sb., o státním občanství České republiky, a v něm obsaženou úpravu nabývání státního občanství určením otcovství k dítěti. Podle zákona o státním občanství České republiky platí, že pokud je souhlasným prohlášením rodičů určeno otcovství státního občana České republiky k dítěti, jehož matka není občankou České republiky, občankou Evropské unie ani bezdomovkyní, rozhoduje o udělení státního občanství dítěti Ministerstvo vnitra na základě žádosti zákonných zástupců dítěte nebo opatrovníka. V řízení o udělení státního občanství České republiky dítěti je Ministerstvo vnitra povinno zkoumat, zda souhlasné prohlášení o určení otcovství k dítěti nemělo pouze účelový charakter, jehož cílem bylo získat oprávnění k pobytu pro dítě a jeho matku na území České republiky nebo zneužít systém státní sociální podpory. K žádosti si Ministerstvo vnitra proto musí vyžádat stanovisko obecního úřadu z místa pobytu dítěte a jeho rodičů, Policie České republiky a orgánu sociálně-právní ochrany dětí (viz § 28 odst. 6 zákona č. 186/2013 Sb.). Stanovisko orgánu sociálně-právní ochrany by se mělo zaměřit zejména na to, zda otec dítěte, jehož otcovství bylo určeno souhlasným prohlášením rodičů, 
 
a) žije s dítětem ve společné domácnosti, nebo je s dítětem v pravidelném kontaktu, 
 
b) podílí se na výchově dítěte a 
 
c) plní vyživovací povinnost vůči dítěti (viz § 28 odst. 1 zákona č. 186/2013 Sb.). 
	Ve společných ustanoveních k zákonu č. 186/2013 Sb. je pak stanoveno, že orgánem sociálně-právní ochrany dětí příslušným k podání stanoviska pro Ministerstvo vnitra je obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož správním obvodu se nachází bydliště dítěte; pokud se bydliště dítěte nachází mimo území České republiky, je příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož správním obvodu se nachází bydliště matky dítěte nebo otce dítěte (viz § 68 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 
 
	Jako další příklad lze uvést trestní řád, který v § 102 upravuje součinnost orgánu sociálně-právní ochrany dětí při provádění výslechu dítěte mladšího 18 let. Jedná se o situace, kdy je nezletilé dítě vyslýcháno jako svědek (nikoliv jako obviněný nebo jako osoba podezřelá ze spáchání nějakého trestného činu) a předmětem výslechu jsou skutečnosti, jejichž oživování v paměti by vzhledem k věku dítěte mohlo nepříznivě ovlivňovat jeho duševní a mravní vývoj. Může se jednat zejména o případy, ve kterých se dítě stalo obětí nějakého závažného trestného činu, např. trestného činu týrání svěřené osoby, ublížení na zdraví, pohlavního zneužití, znásilnění, zneužití dítěte k výrobě pornografie apod. V těchto případech je příslušný orgán činný v trestním řízení, který výslech provádí (orgán policie, státní zástupce), povinen přibrat k výslechu orgán sociálně-právní ochrany dětí, jehož úkolem je přispět ke správnému vedení výslechu a dohlížet na to, aby byl výslech dítěte prováděn šetrně, citlivě s ohledem na stupeň duševního vývoje dítěte a po obsahové stránce tak, aby výslech už nebylo třeba v dalším průběhu trestního řízení opakovat. Přibraný orgán sociálně-právní ochrany dětí může navrhnout odložení výslechu dítěte na pozdější dobu a v průběhu provádění výslechu navrhnout jeho přerušení nebo ukončení, pokud by provedení výslechu nebo pokračování v něm mělo nepříznivý vliv na psychický stav dítěte anebo pokud je dítě výslechem již natolik rozrušené a stresované, že není způsobilé odpovídat na další otázky. Nehrozí-li nebezpečí z prodlení, je příslušný orgán činný v trestním řízení povinen návrhu na odložení, přerušení nebo ukončení výslechu vyhovět. 

	Obdobně jako v případě, kdy se podle § 102 tr. řádu provádí výslech nezletilého dítěte v pozici svědka o určitých citlivých a závažných okolnostech, je nutné přibrat orgán sociálně-právní ochrany dětí k účasti u některých zvláštních způsobů dokazování, kterých se jako svědek účastní dítě mladší 18 let. Konkrétně je nutné přibrat orgán sociálně-právní ochrany dětí k provádění konfrontace (§ 104a tr. řádu), rekognice neboli znovupoznání určité osoby nebo věci (§ 104b tr. řádu), vyšetřovacímu pokusu neboli experimentu (§ 104c tr. řádu), rekonstrukce (§ 104d tr. řádu) a prověrky na místě (§ 104e tr. řádu). Trestní řád blíže nespecifikuje, který orgán sociálně-právní ochrany dětí by měl být přibrán k výslechu dítěte nebo k dalším způsobům dokazování za účasti dítěte jako svědka, ale z povahy věci vyplývá, že o účast by měl být dožádán obecní úřad obce s rozšířenou působností, který je základním článkem v soustavě orgánů sociálně-právní ochrany dětí. Pokud jde o určení místní příslušnosti obecního úřadu obce s rozšířenou působností, na prvním místě by se měly orgány činné v trestním řízení obracet s žádostí o účast při provádění dokazování na obecní úřad obce s rozšířenou působností podle místa trvalého pobytu dítěte, který je v souladu s § 61 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí příslušný i pro výkon případného opatrovnictví poškozeného dítěte v trestním řízení. V případě, kdy se výslech dítěte nebo jiný důkazní úkon koná v obvodu jiného obecního úřadu obce s rozšířenou působností, než kde je dítě hlášeno k trvalému pobytu, však není vyloučeno dožádání nejbližšího obecního úřadu obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu se úkon provádí. V souladu s obecnou úpravou § 8 odst. 1 tr. řádu platí, že všechny státní orgány, včetně orgánů sociálně-právní ochrany dětí, jsou povinny vyhovět dožádání orgánů činných v trestním řízení při plnění jejich úkolů. 

K odst. 5 
 
	Komise pro sociálně-právní ochranu dětí, zřizovaná starostou obce s rozšířenou působností, sice nemá postavení orgánu sociálně-právní ochrany dětí, ale je věcně příslušná rozhodovat o vydání pověření ke zřizování a provozování výchovně rekreačních táborů pro děti v případě, že žadatel nežádá o pověření k žádné jiné činnosti. Stejně tak je komise následně příslušná rozhodovat i o případném odnětí vydaného pověření ke zřizování a provozování výchovně rekreačních táborů pro děti. Místní příslušnost komise při rozhodování ve věcech pověření je upravena stejně jako místní příslušnost krajského úřadu podle § 61 odst. 2 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, to znamená, že pro určení místní příslušnosti komise je rozhodující adresa sídla nebo místo trvalého pobytu pověřené osoby, respektive žadatele o vydání pověření. 

K odst. 6 
 
	Zákon upravuje místní příslušnost krajských poboček Úřadu práce České republiky a pobočky pro hlavní město Prahu při rozhodování o dávkách pěstounské péče (v podrobnostech viz komentář k § 47v). Od místní příslušnosti k rozhodování o dávkách pěstounské péče se odvíjí rovněž příslušnost krajské pobočky Úřadu práce k výplatě dávek v souladu s § 47t odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Pokud jde o další úkoly Úřadu práce České republiky v oblasti sociálně-právní ochrany dětí, zákon o sociálně-právní ochraně dětí v § 50a stanoví, že krajské pobočky Úřadu práce provádějí inspekci poskytování sociálně-právní ochrany dětí z hlediska dodržování standardů kvality sociálně-právní ochrany dětí podle § 9a odst. 3 a 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a prováděcí vyhlášky č. 473/2012 Sb. Krajské pobočky Úřadu práce jsou příslušné k provádění inspekcí sociálně-právní ochrany dětí ve vztahu k pověřeným osobám, které mají pověření k činnostem týkajícím se náhradní rodinné péče podle § 48 odst. 2 písm. d)-f) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, a ve vztahu k zařízením pro děti vyžadující okamžitou pomoc (viz § 6 prováděcí vyhlášky a přílohy č. 2, 3 k prováděcí vyhlášce). Zákon o sociálně-právní ochraně dětí však v § 61 speciálně neupravuje místní příslušnost krajských poboček Úřadu práce při provádění inspekce poskytování sociálně-právní ochrany dětí. Místní příslušnost přitom nelze v tomto případě určit ani podle základního kritéria uvedeného v § 61 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, tj. podle místa trvalého pobytu dítěte. Vzhledem k tomu nezbývá než místní příslušnost krajských poboček Úřadu práce k provádění inspekcí u pověřených osob a zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc určit podpůrně podle obecné úpravy správního řádu. Na základě § 11 odst. 1 písm. a), b) spr. řádu je místní příslušnost správního orgánu určena 
 
a) v řízeních týkajících se činnosti účastníka řízení místem činnosti a 
 
b) v řízeních týkajících se nemovitosti místem, kde se nemovitost nachází. 
	Inspekce poskytování sociálně-právní ochrany dětí se týká činnosti pověřené osoby a činnosti zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, respektive provozování tohoto zařízení. Z citované obecné úpravy správního řádu je proto nutné dovodit, že k provádění inspekce poskytování sociálně-právní ochrany dětí je místně příslušná vždy ta krajská pobočka Úřadu práce, v jejímž obvodu vykonává pověřená osoba činnosti, které jsou předmětem inspekce, nebo v jejímž obvodu se nachází sídlo zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, ve kterém se inspekce provádí. 
 
Související předpisy: 

 § 11, § 131 odst. 4 spr. řádu, 

 § 10 zák. č. 133/2000 Sb., o evidenci obyvatel a rodných číslech a o změně některých zákonů (zákon o evidenci obyvatel), 

zák. č. 186/2013 Sb., o státním občanství České republiky, 

 § 8 odst. 1, § 102, § 104a, § 104b, § § 104c, § 104d, § 104e tr. řádu 

 § 62 

(Dožádání mezi orgány sociálně-právní ochrany dětí) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Zároveň návrh zákona v § 62 upravuje možnost dožádat jiný [obecní úřad obce s rozšířenou působností] při zastupování dítěte u soudu. 

	K zák. č. 401/2012 Sb.: V zákonné úpravě dožádání mezi jednotlivými orgány sociálně-právní ochrany dětí v § 62 odst. 3 se vypouští dosavadní zákaz, podle kterého nebylo možné dožádání využít pro potřeby provedení návštěvy dítěte svěřeného do náhradní rodinné péče podle § 19 odst. 5. Navrhovaná změna znamená, že obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu se nachází místo trvalého pobytu dítěte svěřeného do náhradní rodinné péče, bude nově oprávněn dožádat o vykonání návštěvy tohoto dítěte obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu má dítě faktické bydliště a v jehož obvodu se náhradní rodinná péče vykonává. 

K odst. 1, 3 a 4 
 
	V § 62 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je obsažena speciální úprava možnosti dožádání o zastoupení dítěte pro situace, kdy je obecní úřad obce s rozšířenou působností jmenován opatrovníkem v občanském soudním řízení, které probíhá u jiného soudu, než je soud příslušný podle místa trvalého pobytu dítěte, nebo pro situace, kdy je nezbytné vykonat návštěvu dítěte v rodině nebo provést šetření u jiných osob, které se nachází v obvodu dožádaného obecního úřadu obce s rozšířenou působností. Konečně se pak možnost dožádání výslovně předpokládá také pro potřeby zprostředkování odborné poradenské pomoci rodiči, jehož dítě bylo umístěno do zařízení pro výkon ústavní výchovy nebo do zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc (§ 12 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). 

	Ve všech vyjmenovaných případech dožádání jiného obecního úřadu obce s rozšířenou působností, které jsou speciálně upraveny § 62 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, není nutné provádět dožádání formou usnesení podle § 13 spr. řádu. To platí obdobně i v jiných případech, kdy se orgány sociálně-právní ochrany dětí vzájemně dožadují o spolupráci na základě úpravy zákona o sociálně-právní ochraně dětí, např. pokud obecní úřad obce s rozšířenou působností dožaduje podle § 13 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí obecní úřad o součinnost při sledování dodržování výchovných opatření, o nichž rozhodl, anebo pokud se orgány sociálně-právní ochrany dětí dožadují o sdělení údajů podle § 51 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Jestliže však obecní úřad obce s rozšířenou působností nebo krajský úřad vedou správní řízení za účelem vydání správního rozhodnutí a v rámci zahájeného správního řízení chtějí požádat o součinnost jiný orgán sociálně-právní ochrany dětí (např. o provedení šetření), musí postupovat podle § 13 spr. řádu a o provedení úkonu dožádat formou usnesení. 

	S účinností od 1. ledna 2013, tj. od účinnosti novelizace provedené zákonem č. 401/2012 Sb., je naopak připuštěno využít možnosti dožádání pro návštěvy dětí svěřených do výchovy jiné osoby odpovědné za výchovu podle § 19 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, které jsou pracovníci obecního úřadu obce s rozšířenou působností povinni vykonat nejméně jednou za 3 měsíce v období prvních 6 měsíců trvání náhradní rodinné péče a posléze nejméně jednou za 6 měsíců. Tato změna byla odůvodněna zejména tím, že k uzavírání dohod o výkonu pěstounské péče podle § 47b zák. o soc.-práv. ochraně dětí s osobami pečujícími je na prvním místě příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu se nachází místo trvalého pobytu pěstouna nebo jiné osoby pečující. Zákon tudíž předpokládá, že v pravidelném osobním kontaktu s osobami pečujícími a se svěřenými dětmi jsou jak zaměstnanci obecního úřadu obce s rozšířenou působností, v jehož evidenci jsou zařazeny děti svěřené do péče osoby pečující, tak i zaměstnanci obecního úřadu obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu pěstoun nebo jiná osoba pečující bydlí a kde se fakticky realizuje výkon náhradní rodinné péče o děti. To dříve zdaleka nebývalo pravidlem a vzhledem k tomu, že zákon dokonce výslovně zakazoval možnost dožádat o provedení návštěvy dětí svěřených do náhradní rodinné péče, docházelo nezřídka k tomu, že obecní úřad obce s rozšířenou působností neměl žádnou povědomost o dětech, které byly v jeho obvodu svěřeny do pěstounské péče nebo do jiné formy náhradní rodinné péče a které zde zároveň nebyly hlášeny k trvalému pobytu. 

	Povinnost návštěvy podle § 19 odst. 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí se týká všech dětí, které jsou rozhodnutím soudu svěřeny do péče jiné osoby podle § 953 obč. zák., do pěstounské péče nebo předpěstounské péče (§ 958, § 963 obč. zák.), do osobní péče poručníka (§ 928 obč. zák.) nebo do péče před osvojením (§ 823 a § 826 obč. zák.). Návštěvy se mohou týkat také dětí, které již byly pravomocně osvojeny, pokud soud nařídí dohled nad úspěšností osvojení podle § 839 odst. 2 obč. zák. a požádá orgán sociálně-právní ochrany dětí o součinnost při provádění dohledu podle § 19 odst. 1 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Ve všech uvedených případech je nyní možné dožádat o provedení návštěvy dítěte v náhradní rodinné péči obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu dítě bydlí a kde se náhradní rodinná péče vykonává, je-li dožádání odůvodněno vážnými důvody nebo s ohledem na princip efektivnosti a hospodárnosti výkonu veřejné správy. Dožádání o provedení návštěvy dítěte v náhradní rodinné péči by však nemělo být pravidlem a nemělo by docházet k tomu, že příslušný obecní úřad obce s rozšířenou působností nebude osobní návštěvy dítěte vůbec vykonávat a plnění své zákonné povinnosti bude zabezpečovat výlučně cestou dožádání. 

	Je třeba konstatovat, že na základě § 62 odst. 3 je možné jiný orgán sociálně-právní ochrany dětí dožádat o provedení návštěvy dítěte v rodině nebo o provedení šetření u jiných osob pro účely sociálně-právní ochrany dětí. Z toho a contrario vyplývá, že se zásadně nepředpokládá, aby byl jiný orgán sociálně-právní ochrany dětí dožádán o provedení návštěvy dítěte, které je umístěno v zařízení pro výkon ústavní výchovy nebo ochranné výchovy (§ 29 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí), v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc (§ 42 odst. 7 zák. o soc.-práv. ochraně dětí) nebo ve věznici (§ 34 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). To znamená, že v souladu s úpravou místní příslušnosti podle § 61 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí by v těch případech, kdy se dítě nachází mimo rodinu v určitém zařízení nebo ve věznici, měli vykonat návštěvu dítěte primárně pracovníci obecního úřadu obce s rozšířenou působností podle místa trvalého pobytu dítěte. Tato úprava vychází ze skutečnosti, že tento úřad působil ve věci ještě před umístěním dítěte do náhradní institucionální péče nebo do věznice, vykonával opatrovnictví dítěte v soudním řízení nebo se účastnil trestního řízení proti mladistvému, a tento úřad je také nadále příslušný k podávání návrhů a podnětů soudu ve věci výchovy dítěte a je i ve spojení s rodinou dítěte. Vzhledem k těmto skutečnostem by proto měl být zachován osobní kontakt mezi pracovníky tohoto obecního úřadu obce s rozšířenou působností úřadu a dítětem. Zároveň však platí, že možnost dožádání jiného orgánu sociálně-právní ochrany dětí o provedení návštěvy dítěte v ústavním zařízení nebo v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc není zákonem vyloučena, i když ji zákon výslovně nepředpokládá (viz formulace "provedení návštěvy dítěte v rodině"). Tento závěr vyplývá ze skutečnosti, že "provedení šetření u jiných osob", které podle znění zákona může být dalším předmětem dožádání, může zahrnovat jak šetření u fyzických osob, tak i šetření u osob právnických. Právnickými osobami jsou přitom rovněž zařízení pro výkon ústavní výchovy nebo ochranné výchovy a zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc (věznice naopak právnickými osobami nejsou, mají pouze postavení organizačních jednotek státu v souladu s § 3 zákona č. 219/2000 Sb., o majetku České republiky, a s § 1 zákona č. 555/1992 Sb., o Vězeňské službě a justiční stráži České republiky). Současně je třeba přihlédnout také k tomu, že sledování výkonu ústavní výchovy a ochranné výchovy podle § 29 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nespočívá pouze ve výkonu pravidelných návštěv dítěte v ústavním zařízení, ale zahrnuje širší dozor nad dodržováním práv dětí a nad průběhem péče o dítě umístěné v ústavní výchově nebo v ochranné výchově (blíže viz komentář k § 29 zák. o soc.-práv. ochraně dětí). V rámci tohoto širšího dozoru lze dožádat obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu se ústav (právnická osoba) nachází, o provedení určitých úkonů ve vztahu k ústavnímu zařízení v souladu s úpravou dožádá v § 62 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, aniž by se muselo vždy jednat o návštěvu dítěte a provedení pohovoru s dítětem (může jít např. o projednání určité záležitosti s ředitelem zařízení, o zjištění určitých údajů ze spisové dokumentace vedené ústavním zařízením apod.). Souhrnem je nutné zdůraznit, že dožádání jiného obecního úřadu obce s rozšířenou působností o provedení návštěvy dítěte v zařízení nebo o provedení jiného úkonu ve vztahu k zařízení, ve kterém je dítě umístěno, by mělo zůstat spíše výjimečným a ojedinělým postupem, jehož případné využití musí být odůvodněno závažnými překážkami, pro které nemůže dožadovaný úkon provést obecní úřad obce s rozšířenou působností místně příslušný podle § 61 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Z formulace § 62 odst. zák. o soc.-práv. ochraně dětí vyplývá, že u dětí s nařízenou ústavní výchovou nebo uloženou výchovou není vyloučeno dožádat jiný úřad o provedení návštěvy také v případě, že se dítě delší dobu zdržuje mimo ústavní zařízení u rodičů nebo u jiných fyzických osob na přechodném pobytu podle § 30 zák. o soc.-práv. ochraně dětí v obvodu jiného obecního úřadu obce s rozšířenou působností, což platí zejména pro návštěvy dítěte v období školních prázdnin nebo v době, kdy u soudu probíhá řízení o zrušení ústavní výchovy. 

	Institut dožádání je možné využít i pro zajištění povinnosti vykonat návštěvu rodiče podle § 29 odst. 2 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, kdy je možné o provedení návštěvy požádat obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu se rodič fakticky nachází. Návštěvu rodiče dítěte, kterému byla nařízena ústavní výchova nebo uložena ochranná výchova, lze podřadit pod provedení šetření pro účely sociálně-právní ochrany ve smyslu § 62 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Je přitom žádoucí, aby v dožádání o provedení návštěvy rodiče byly blíže specifikovány otázky, na které se má dožádaný úřad při jednání s rodičem zaměřit. Podpůrně se dožádaný úřad při návštěvě rodiče řídí také vymezením rozsahu pomoci poskytované rodiči podle § 12 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	Obecní úřad obce s rozšířenou působností, kterému je adresováno dožádání místně příslušného obecního úřadu obce s rozšířenou působností, který má dítě zařazeno ve své základní evidenci, zapisuje dítě do pomocného rejstříku Nom a zakládá o dítěti spisovou dokumentaci označenou spisovou značkou Nom (spis Nom) podle čl. 11 a 12 směrnice o vedení spisové dokumentace. Předmětem dožádání, na základě kterého se dítě zapisuje do rejstříku Nom a zakládá se spis Nom, může být v souladu s § 62 odst. 1, 3 a 4 zák. o soc.-práv. ochraně dětí zejména 
 
a) zastupování dítěte v řízení u soudu, v trestním řízení nebo správním řízení v obvodu dožádaného obecního úřadu obce s rozšířenou působností, 
 
b) dlouhodobější sledování poměrů dítěte, které fakticky pobývá mimo adresu místa trvalého pobytu, 
 
c) podání zprávy o poměrech dítěte nebo rodičů žijících v obvodu dožádaného obecního úřadu obce s rozšířenou působností, 
 
d) vykonávání návštěvy dítěte v rodině nebo vykonávání návštěvy u jiných osob, které se nacházejí v obvodu dožádaného obecního úřadu obce s rozšířenou působností, 
 
e) dožádání o zprostředkování odborné poradenské pomoci pro rodiče, jehož dítě bylo umístěno do zařízení pro výkon ústavní nebo ochranné výchovy, nebo 
 
f) dožádání o vykonání návštěvy dítěte, které bylo svěřeno do výchovy jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte v obvodu dožádaného obecního úřadu obce s rozšířenou působností. 
	Pokud je předmětem dožádání zastoupení dítěte v soudním, trestním nebo správním řízení, je nutné společně s dožádáním postoupit dožádanému obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností rovněž originál spisu Om, který je veden o dítěti obecním úřadem obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu se nachází místo trvalého pobytu dítěte nebo který byl jmenován opatrovníkem dítěte v řízení (viz § 62 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a čl. 9 směrnice o vedení spisové dokumentace). O postoupení spisu Om z důvodu dožádání o zastoupení dítěte není nutné vydávat usnesení podle § 12 spr. řádu, postačuje postoupit spis spolu s průvodním dopisem. Tento průvodní dopis se založí do spisu Nom. 
K odst. 2 
 
	Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí může být jmenován opatrovníkem dítěte v soudním řízení s cizím prvkem, zejména v řízeních ve věcech osvojení, v řízeních ve věcech péče soudu o nezletilé nebo v řízení o určení nebo popření rodičovství k dítěti. V případě, že soudní řízení, ve kterém byl Úřad jmenován opatrovníkem dítěte, probíhá v obvodu jiného okresního soudu, než kde se nachází sídlo Úřadu (tj. mimo obvod Městského soudu v Brně), je Úřad rovněž oprávněn využít možnosti dožádání a podle § 62 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí požádat o zastupování dítěte v soudním řízení obecní úřad obce s rozšířenou působností, v jehož obvodu dané soudní řízení probíhá. V podrobnostech k této otázce viz komentář k § 35 odst. 2 písm. b) zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

K odst. 5 
 
	Obdobně jako v případě soudního řízení podle § 62 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je možné využít dožádání i v případě, že v obvodu jiného obecního úřadu obce s rozšířenou působností probíhá trestní řízení nebo správní řízení, jehož účastníkem je nezletilé dítě. Předmětem dožádání přitom nemusí být pouze zastoupení dítěte v těch trestních nebo správních řízeních, ve kterých byl obecní úřad obce s rozšířenou působností jmenován opatrovníkem dítěte (např. opatrovníkem dítěte jako poškozeného v trestním řízení nebo opatrovníkem mladistvého v pozici obviněného v trestním řízení). Dožádání může směřovat i k převzetí úkolů, které pro orgán sociálně-právní ochrany dětí vyplývají z účasti v trestním řízení nebo správním řízení, v němž má orgán sociálně-právní ochrany dětí postavení samostatného procesního účastníka. To platí zejména pro účast obecního úřadu obce s rozšířenou působností v trestním řízení proti mladistvému, ve kterém tento úřad nevykonává opatrovnictví dítěte, a pro účast obecního úřadu obce s rozšířenou působností v přestupkovém řízení proti mladistvému obviněnému. K úkolům orgánu sociálně-právní ochrany dětí v těchto řízeních viz v podrobnostech komentář k § 33 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

Související ustanovení: 

 § 12 odst. 2 - povinná pomoc po nařízení ústavní výchovy, § 13 odst. 3 - správní výchovná opatření, § 19 odst. 4 - dozor nad dětmi v cizí péči rodinné, § 29 odst. 2 - sledování výkonu ústavní výchovy a ochranné výchovy, § 33 - hromadné účastenství v trestním a přestupkovém řízení, § 34 odst. 3 - součinnost kurátora pro děti a mládež s věznicemi, § 35 odst. 2 písm. b) - působnost Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí, § 42 odst. 7 - některá pravidla dozoru nad cizí péčí v zařízení, § 51 odst. 1 - povinnosti orgánů sociálně-právní ochrany při sdělování údajů 

Související předpisy: 

 § 13 spr. řádu, 

 z. s. m., 

zák. o odpov. za přestupky a řízení o nich, 

čl. 9, 11, 12 směrnice o vedení spisové dokumentace 

 § 64 

(Zvláštní úprava ke správnímu řízení na úseku sociálně-právní ochrany dětí) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Navrhované ustanovení řeší pro některé případy procesní otázky (způsob podávání žádostí, účastenství v řízení, lhůty). 

	K zák. č. 303/2013 Sb.: Z ustanovení § 824 a 826 obč. zák. vyplývá, že o předání dítěte do péče osvojitele před osvojením (tzv. předadopční péče) bude napříště rozhodovat soud a nikoliv již orgán sociálně-právní ochrany dětí, jak předpokládá stávající znění § 69 odst. 2 zákona o rodině. Vzhledem k tomu se zrušuje v ustanovení § 64 odst. 1 věta první, která upravuje vyloučení rodičů z účasti v řízení o svěření dítěte do péče budoucích osvojitelů. 

	Podle občanského zákoníku bude o předání dítěte do péče před osvojením a o svěření dítěte do předpěstounské péče zájemcům o pěstounskou péči rozhodovat výlučně soud, nikoliv již orgány sociálně-právní ochrany dětí. V souladu s touto úpravou se zrušuje část ustanovení § 64 odst. 3, která se týká vyloučení odkladného účinku odvolání proti rozhodnutí o svěření dítěte do péče budoucích osvojitelů a o svěření dítěte do péče budoucích pěstounů. 

K odst. 1 a 2 
	V § 64 jsou obsažena některá speciální ustanovení, která se týkají správního řízení na úseku sociálně-právní ochrany dětí a která představují zvláštní úpravu ve vztahu k obecné úpravě správního řádu. Úprava v odstavcích 1 a 2 se vztahuje ke správním řízením v oblasti náhradní rodinné péče. V odstavci 1 je speciálně upraveno účastenství ve správním řízení o žádosti o zařazení do evidence žadatelů o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče podle § 21 a § 22 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, když je zakotveno, že účastníkem tohoto řízení je pouze žadatel, případně žadatelé v případě společné žádosti manželů nebo osob žijících v nesezdaném soužití. Jedná se tak o významné zúžení okruhu účastníků řízení oproti obecné úpravě účastenství v § 27 odst. 1, 2 spr. řádu, podle kterého je ve správním řízení o žádosti účastníkem řízení 
 
a) žadatel a další dotčené osoby, na které se pro společenství práv nebo povinností s žadatelem musí vztahovat rozhodnutí správního orgánu; 
 
b) další dotčené osoby, pokud mohou být rozhodnutím přímo dotčeny ve svých právech nebo povinnostech. 
	Ačkoliv se v rámci odborného posuzování podle § 27 zák. o soc.-práv. ochraně dětí posuzuje nejen samotný žadatel, ale rovněž jeho manžel nebo partner, děti nebo další osoby žijící s žadatelem v rodinné domácnosti, nemohou být tyto další společně posuzované osoby ze zákona považovány za účastníky řízení, byť mohou být rozhodnutím krajského úřadu o zařazení nebo nezařazení žadatele do evidence dotčeny na svých právech, povinnostech a zájmech. Rozhodnutí krajského úřadu o zařazení žadatele do evidence žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče totiž otevírá žadateli cestu k osvojení dítěte nebo k přijetí dítěte do pěstounské péče, které má zásadní vliv i na ostatní členy žadatelovy rodiny. Rozhodnutím soudu vznikají příbuzenské vztahy mezi osvojencem a biologickými příbuznými žadatele (děti, sourozenci, rodiče i vzdálenější příbuzní) a manžel osvojitele je považován za manžela rodiče, který je podle § 885 obč. zák. povinen podílet se na péči o dítě a jeho výchově, žije-li s dítětem svého manžela v rodinné domácnosti. Obdobně i manžel pěstouna je na základě § 965 odst. 3 obč. zák. povinen podílet se na osobní péči o svěřené dítě, pokud s ním žije v rodinné domácnosti. 
 
	I když platí, že žádné další osoby, které mohou být vedle žadatele dotčeny rozhodnutím ve věci žádosti o zprostředkování náhradní rodinné péče, nemají postavení účastníků řízení, jejich stanovisko a postoj k případnému osvojení dítěte nebo svěření dítěte do pěstounské péče žadatele je nutné při rozhodování krajského úřadu zohlednit, a to právě v rámci vyhodnocení odborného posouzení žadatele a jeho rodiny v rozsahu stanoveném v § 27 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

	V § 61 odst. 2 zák. o soc.-práv. ochraně dětí je dále zakotveno vyloučení lhůt pro vydání rozhodnutí podle § 71 spr. řádu, toto vyloučení však platí pouze pro vydání rozhodnutí krajského úřadu o zařazení žadatele do evidence žadatelů o zprostředkování osvojení nebo pěstounské péče podle § 22 odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí a pro vydání rozhodnutí Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí o zařazení do evidence žadatelů o zprostředkování osvojení dítěte z České republiky do ciziny nebo osvojení dítěte z ciziny do České republiky podle § 25 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Důvodem vyloučení lhůt pro vydání rozhodnutí je v těchto případech délka a náročnost procesu odborného posuzování žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče podle § 27 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, včetně povinnosti absolvování přípravy k přijetí dítěte do rodiny, který nelze omezit zákonem stanovenými lhůtami. Vyloučení lhůt pro vydání rozhodnutí se naopak nevztahuje na rozhodnutí obecního úřadu obce s rozšířenou působností o zamítnutí žádosti o zařazení do evidence žadatelů o zprostředkování náhradní rodinné péče podle § 21 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí nebo na rozhodnutí o zastavení řízení o této žádosti podle § 21 odst. 7 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Jestliže žadatel o zařazení do evidence nesplňuje základní podmínky pro zprostředkování náhradní rodinné péče, je naopak žádoucí rozhodnout o zamítnutí žádosti v souladu s § 21 odst. 3 zák. o soc.-práv. ochraně dětí bezodkladně, nejpozději ve lhůtách upravených v § 71 odst. 3 spr. řádu, tj. zpravidla do 30 dnů. Totéž platí i pro vydání rozhodnutí o zastavení řízení podle § 21 odst. 7 zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Co nejrychlejší vydání rozhodnutí na úrovni obecního úřadu obce s rozšířenou působností je i v zájmu vyjasnění právního postavení žadatele, u něhož v těchto situacích existují překážky pro postup v rámci systému zprostředkování náhradní rodinné péče podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí, a měl by proto podniknout jiné kroky k realizaci náhradní rodinné péče, případně kroky ke splnění zákonných podmínek pro zprostředkování náhradní rodinné péče orgány sociálně-právní ochrany dětí. 

	Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí rozhoduje podle § 35 odst. 2 písm. i) zák. o soc.-práv. ochraně dětí a podle § 796 odst. 1 obč. zák. o udělení souhlasu k osvojení dítěte do ciziny. Účastníky správního řízení ve věci udělení souhlasu jsou zpravidla pouze žadatelé (budoucí osvojitelé) a osvojované dítě zastoupené opatrovníkem nebo poručníkem. Rodiče nejsou účastníky tohoto řízení za předpokladu, že podle § 432 z. ř. s. nejsou ani účastníky soudního řízení ve věcech osvojení. Rodič tak není účastníkem řízení, pokud 
 
a) byl zbaven rodičovské odpovědnosti a současně práva dát souhlas k osvojení, 
 
b) jeho svéprávnost byla ve věci udělení souhlasu k osvojení omezena, 
 
c) udělil souhlas k osvojení dítěte nebo 
 
d) bylo soudem pravomocně rozhodnuto o tom, že není třeba souhlasu rodiče k osvojení. 
	Vzhledem k tomu je prakticky vyloučeno, aby měl rodič postavení účastníka v řízení o udělení souhlasu k osvojení dítěte do ciziny. 
K odst. 3 
 
	Přímo ze zákona je vyloučen odkladný účinek odvolání pro rozhodnutí ředitele/ředitelky zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, kterým je podle § 42b a § 42c zák. o soc.-práv. ochraně dětí uložena rodičům nebo povinným osobám povinnost hradit příspěvek na úhradu pobytu a péče poskytované dítěti, jež bylo do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc umístěno rozhodnutím soudu nebo na žádost obecního úřadu obce s rozšířenou působností. Rozhodnutí ve věci příspěvku na úhradu pobytu a péče je proto tzv. předběžně vykonatelné a jeho vykonatelnost nastává dnem doručení (oznámení) rozhodnutí účastníkovi řízení, kterému se ukládá povinnost hradit příspěvek. Obdobně jsou ze zákona předběžně vykonatelná rovněž všechna rozhodnutí krajské pobočky Úřadu práce, která jsou vydána o dávkách pěstounské péče, jak stanoví § 47x zák. o soc.-práv. ochraně dětí. Je-li odkladný účinek odvolání proti rozhodnutí vyloučen přímo ze zákona, neuvádí se tato skutečnost do výroku rozhodnutí, ale je nutné ji uvést v poučení o možnosti podat odvolání. 

	V případě některých dalších správních rozhodnutí, která jsou vydávána v řízeních podle zákona o sociálně-právní ochraně dětí, přichází v úvahu, aby odkladný účinek odvolání vyloučil svým rozhodnutím příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí v souladu s § 85 odst. 2 spr. řádu, zejména pokud o to požádá samotný účastník řízení nebo pokud je to odůvodněno vážnou újmou, která hrozí některému z účastníků řízení. S vyloučením odkladného účinku odvolání na základě rozhodnutí správního orgánu je možné se setkat např. u některých rozhodnutí obecního úřadu obce s rozšířenou působností o uložení povinnosti využít odbornou poradenskou pomoc podle § 12 odst. 1 zák. o soc.-práv. ochraně dětí, anebo u rozhodnutí krajského úřadu o přiznání státního příspěvku pro zřizovatele zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc podle § 42l zák. o soc.-práv. ochraně dětí. 

Související ustanovení: 

 § 21 - postup obecního úřadu obce s rozšířenou působností při zprostředkování osvojení a pěstounské péče, § 22 - vedení evidence pro zprostředkování osvojení a pěstounské péče krajským úřadem, § 25 odst. 3 - zprostředkování osvojení Úřadem, § 27 - odborné posuzování pro účely zprostředkování osvojení a pěstounské péče, § 35 odst. 2 písm. i) - působnost Úřadu pro mezinárodněprávní ochranu dětí, § 42b odst. 1, 2 - povinnost hradit ošetřovné, odst. 3 - působnost správních orgánů k rozhodování o ošetřovném v prvním stupni a v odvolacím řízení, § 42c - výše ošetřovného a její krácení 

Související předpisy: 

 § 27, § 71, § 85 spr. řádu, 

 § 432 z. ř. s. 

ČÁST JEDENÁCTÁ 

PŘECHODNÁ A ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ 

 § 65 

Přechodná ustanovení 

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
 
Z důvodové zprávy: 
 
	K zák. č. 359/1999 Sb.: Evidence a spisová dokumentace vedená o dítěti představuje významný zdroj poznatků o dítěti a je jedním z předpokladů pro kvalitní činnost orgánů sociálně-právní ochrany. Navrhovaný zákon, zejména v souvislosti se zprostředkováním osvojení a činností orgánů při péči o děti, které vyžadují zvýšenou pozornost, ukládá orgánům sociálně-právní ochrany zjišťovat řadu skutečností o dítěti. Proto se zákonem v přechodných ustanoveních stanoví, že se dokumentace týkající se sociálně-právní ochrany vedená o dítěti před účinností navrhovaného zákona považuje za dokumentaci podle navrhovaného zákona s tím, že příslušný orgán je povinen existující spisovou dokumentaci doplnit. 

	Návrhem zákona se stanoví zaměstnancům orgánů sociálně-právní ochrany povinnost pravidelně, v přesném časovém období, navštěvovat dítě, které je v ústavním zařízení nebo ve vazbě nebo ve výkonu trestu odnětí svobody. Aby se odstranily pochybnosti, kdy lhůty stanovené pro návštěvy začaly plynout, určuje se výslovně, že začínají běžet ode dne účinnosti navrhovaného zákona. 

	Navrhovaný zákon určuje přesně podmínky, za nichž může dítě, které je v ústavní péči, navštěvovat jiné osoby mimo tento ústav. Dosavadní právní úprava sice takovou možnost návštěv mimo ústav také připouští, neexistují však pro ni přesná pravidla. Proto se v přechodném ustanovení určuje, že pokud dítě dočasně pobývá u rodičů nebo jiných fyzických osob, tak ode dne účinnosti navrhované úpravy se jeho pobyt řídí tímto zákonem. 

	U okresních úřadů jsou dosud zřízeny komise péče o rodinu a děti. Návrhem zákona se ukládá přednostovi okresního úřadu zřídit komisi pro sociálně-právní ochranu dětí a zároveň se stanoví kompetence této komise. Přechodným ustanovením se dosavadní komise transformují do nově ustanovené komise pro sociálně-právní ochranu dětí. 

K § 65 
 
	K výkladu ustanovení odkazujeme v plném rozsahu na znění zákona a důvodovou zprávu. 

 § 66 

(Zrušovací ustanovení) 
Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K § 66 
 
	Zákonem o sociálně-právní ochraně dětí byl zrušen samostatný zákon o pěstounské péči z roku 1973 a navazující zákony, které tento zákon novelizovaly. Úprava pěstounské péče byla s účinností od 1.4.2000 začleněna do úpravy bývalého zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, konkrétně do nově vložených ustanovení § 45a až 45d zákona o rodině. Zmíněné doplnění zákona o rodině bylo provedeno zákonem č. 360/1999 Sb., kterým se mění některé zákony v souvislosti s přijetím zákona o sociálně-právní ochraně dětí. Po zrušení zákona o rodině je pěstounská péče s účinností od 1.1.2014 součástí úpravy rodinného práva v občanském zákoníku, kde úpravu pěstounství nalezneme v § 958-970. 

 § 67 

(Účinnost)

Mgr. Daniel Hovorka 
 
Právní stav komentáře je ke dni 1.11.2018. 
K § 67 
 
	Účinnost zákona o sociálně-právní ochraně dětí byla stanovena od 1. dubna 2000 z toho důvodu, aby byla zachována dostatečná legisvakanční lhůta mezi schválením zákona Parlamentem České republiky (9. prosince 1999) a jeho vyhlášením ve Sbírce zákonů (30. prosince 1999) a mezi nabytím účinnosti zákona. Datum účinnosti zákona bylo rovněž nutné stanovit tak, aby předcházelo dni, ke kterému vstoupí pro Českou republiku v platnost haagská Úmluva o ochraně dětí a spolupráci při mezinárodním osvojení, neboť úprava zprostředkování osvojení ve vztahu k cizině obsažená v zákoně o sociálně-právní ochraně dětí byla nezbytná k tomu, aby tato haagská úmluva mohla být Českou republikou prováděna a dodržována. Ratifikační proces Úmluvy o ochraně dětí a spolupráci při mezinárodním osvojení probíhal souběžně se schvalováním zákona o sociálně-právní ochraně dětí, nakonec tato významná mezinárodní úmluva vstoupila pro Českou republiku v platnost dne 1. června 2000. 

PŘÍLOHA

Vybraná ustanovení novel 

Čl. II zákona č. 401/2012 Sb. Přechodná ustanovení 

K bodu 6 
 
	V souladu s § 49a odst. 2 písm. d) zák. o soc.-práv. ochraně dětí, ve znění zákona č. 401/2012 Sb., musí pracovníci pověřených osob ke splnění podmínek odborné způsobilosti pro poskytování sociálně-právní ochrany dětí doložit absolvování nejméně 200 hodin akreditovaných vzdělávacích kurzů pro sociální pracovníky podle zákona o sociálních službách a odbornou praxi v trvání alespoň 2 let, jestliže tito pracovníci neukončili vysokoškolské nebo vyšší odborné vzdělání ve studijních oblastech, které jsou vyjmenovány v § 49a odst. 2 písm. a), b). 

	V této souvislosti je nezbytné upozornit, že zákon č. 108/2006 Sb., o sociálních službách, upravuje dva druhy akreditovaných vzdělávacích programů a kurzů. Jedná se o 
 
1. akreditované vzdělávací kurzy pro sociální pracovníky podle § 110 odst. 4 písm. c) a d) zákona č. 108/2006 Sb., 
 
2. akreditované kvalifikační kurzy pro pracovníky v sociálních službách podle § 116 odst. 5 zákona č. 108/2006 Sb. 
	Pracovníci pověřených osob mohou při poskytování sociálně-právní ochrany dětí naplňovat obsah činnosti pracovníka v sociálních službách ve smyslu § 116 odst. 1 zákona č. 108/2006 Sb. zejména tehdy, jde-li o 
 
- pracovníky zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, kteří zajišťují přímou osobní péči o děti umístěné v zařízení, 
 
- pracovníky zařízení sociálně výchovné činnosti nebo výchovně rekreačních táborů pro děti, kteří vykonávají výchovnou činnost směřující k získání základních společenských a hygienických návyků nebo provádějí volnočasové aktivity s dětmi. 
 
	V uvedených případech, kdy činnost pracovníků pověřených osob je obsahově shodná nebo obdobná činnosti pracovníků v sociálních službách, je možné pro účely splnění podmínek odborné způsobilosti podle § 49a zák. o soc.-práv. ochraně dětí akceptovat, aby pracovníci pověřené osoby doložili absolvování akreditovaných kvalifikačních kurzů pro pracovníky v sociálních službách v rozsahu alespoň 200 hodin. V případě pracovníků pověřené osoby, kteří započnou s poskytováním sociálně-právní ochrany v období po 1.1.2013, je třeba doložit splnění podmínek odborné způsobilosti podle § 49a zák. o soc.-práv. ochraně dětí zásadně ke dni zahájení jejich činnosti pro pověřenou osobu. Pokud tito noví pracovníci podmínky odborné způsobilosti nesplňují, je přípustné, aby se přechodně po dobu až 2 let podíleli na poskytování sociálně-právní ochrany dětí pod dohledem odborné způsobilé osoby, s výjimkou poskytování poradenství (viz § 49a odst. 5). 

K bodu 9 
 
	Krajské úřady měly povinnost vydat závazné stanovisko ke splnění zákonných podmínek pro výkon sociálně-právní ochrany v zařízeních sociálně-právní ochrany dětí, která se nacházejí v jejich správním obvodu, a to nejpozději do 6 měsíců od přijetí oznámení pověřené osoby o názvu a adrese sídla všech zařízení sociálně-právní ochrany dětí, jež pověřená osoba provozuje v obvodu jednotlivých krajských úřadů. Posouzení zákonných podmínek pro účely vydání závazného stanoviska se týkalo zejména 
 
- splnění podmínek odborné způsobilosti pracovníků v zařízeních sociálně-právní ochrany (s přihlédnutím k dvouletému přechodnému období pro pracovníky, kteří v zařízení pracovali k 31.12.2012), 
 
- splnění hygienických požadavků stanovených pro zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc a zařízení sociálně výchovné činnosti podle vyhlášky č. 410/2005 Sb. (doložené posudkem příslušné hygienické stanice), 
 
- vlastnického nebo užívacího práva k objektu nebo jiným prostorům zařízení, 
 
- materiálních a technických podmínek pro provozování zařízení (finanční a personální zabezpečení nepřetržitého provozu zařízení, prostorové podmínky podle § 42a odst. 6 zák. o soc.-práv. ochraně dětí apod.), 
 
- dalších podmínek pro provozování konkrétního typu zařízení sociálně-právní ochrany dětí (např. v případě zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc zajišťování péče a pomoci podle § 42a odst. 1, splnění zákonných podmínek pro přijetí dítěte do zařízení podle § 42 odst. 2, 6, 8, zajištění nepřetržitého provozu zařízení podle § 42 odst. 9, vedení evidence dětí a spisové dokumentace podle § 42a odst. 2, plnění práv a povinností ředitele zařízení podle § 42a odst. 3, 4, vnitřní řád zařízení podle § 42a odst. 1 písm. i), plnění podmínek pro přemístění dětí podle § 42a odst. 7 až 9, rozhodování o příspěvku na úhradu pobytu a péče podle § 42b a násl., plnění limitů počtu dětí a délky pobytu dětí v zařízení podle § 42 odst. 3 až 5 s přihlédnutím k ročnímu přechodnému období podle bodu 1 přechodných ustanovení apod.). 
 
	Podklady pro vydání závazného stanoviska k zařízením sociálně-právní ochrany, která se nacházejí na území krajského úřadu, opatřoval krajský úřad v první řadě od samotného zařízení nebo jeho zřizovatele. To se týkalo zejména dokladů o pracovnících zařízení (doklady o dosaženém vzdělání, délce praxe, absolvování odborných kurzů apod.), dokladů o vlastnickém nebo jiném užívacím právu k objektu zařízení, dokladů o splnění hygienických požadavků, vnitřního řádu zařízení, evidence dětí, spisové dokumentace o dětech nebo spisové dokumentace k rozhodování o příspěvku na úhradu pobytu a péče. Krajský úřad vydávající závazné stanovisko měl postavení dotčeného správního orgánu ve smyslu § 136 spr. řádu a z tohoto titulu byl oprávněn požadovat informace od krajského úřadu (Magistrátu hl. města Prahy), který byl příslušný k rozhodnutí o vydání pověření (podle sídla zřizovatele). 

K bodu 11 
 
	Přechodné ustanovení v bodu 11 uvádí, že žádost o vydání pověření je povinen podat kraj nebo obec, které byly k 1.1.2013 provozovateli (nikoliv zřizovateli) zařízení sociálně-právní ochrany dětí. Vzhledem k tomu mohly nastat dvě varianty: 
 
1. Kraj nebo obec provozovaly k 1.1.2013 své zařízení přímo jako organizační složku kraje/obce bez vlastní právní subjektivity. 
 
2. Kraj nebo obec provozovaly zařízení prostřednictvím své příspěvkové organizace, kterou k provozování zařízení pověřily, když ve zřizovací listině příspěvkové organizace zakotvily, že předmětem činnosti příspěvkové organizace je rovněž provozování určitého zařízení sociálně-právní ochrany podle zákona o soc.-práv. ochraně dětí. 
 
	V případě druhé varianty, kdy kraj nebo obec byly zřizovatelem zařízení, ale samotným provozováním zařízení pověřily příspěvkovou organizaci, bylo připuštěno, aby jménem kraje a v jeho zastoupení podala žádost příspěvková organizace jako právnická osoba, která z pověření kraje plní funkci provozovatele zařízení. To znamená, že v žádosti o vydání pověření se na straně žadatele - právnické osoby uvedly údaje o příspěvkové organizaci, včetně údaje o tom, že se jedná o příspěvkovou organizaci kraje/obce. 

	Pokud jde o výkon jiných činností v oblasti sociálně-právní ochrany dětí, než je provozování zařízení sociálně-právní ochrany dětí, k výkonu těchto činností musely mít kraje/obce nebo jejich příspěvkové organizace pověření krajského úřadu již před účinností novely zákona o soc.-práv. ochraně dětí s tím, že zákon č. 401/2012 Sb. na této skutečnosti nic nezměnil. 
 
____________________